ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

14 травня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/4137/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Шальєвої В.А., Білак С.В.,       
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.11.2019 ( суддя першої інстанції Єфанова О.В.) в адміністративній справі №160/4137/19 за позовом   ОСОБА_1  до  Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування окремих пунктів наказу, зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової часини НОМЕР_2 в якому просив визнати протиправним та скасувати п.9 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 3954 від 20.12.2018 року про невиплату начальнику штабу - першому заступнику командира механізованого батальйону майору ОСОБА_1 премії за грудень 2018 року; визнати протиправним та скасувати п.10 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 3954 від 20.12.2018року про стягнення з начальника штабу - першого заступника командира механізованого батальйону майора ОСОБА_1 , розмір шкоди, у розмірі місячного грошового забезпечення у сумі 11 874 (одинадцять тисяч вісімсот сімдесят чотири) гривні 55 коп.; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 виплатити начальнику штабу - першому заступнику командира механізованого батальйону майору ОСОБА_1 премію за грудень 2018 року.
Позиція викладена в обгрунтування позову стосується безпідставності притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді позбавлення премії та стягнення з нього матеріальної шкоди, оскільки останній не може нести матеріальну відповідальність за дії чи бездіяльність інших осіб, вповноважених на здійснення визначених законодавством дій, а саме здійснення чи призупинення виплат грошової винагороди та премій.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року  позов задоволено: визнано протиправним та скасовано п. 9 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 3954 від 20.12.2018року про невиплату начальнику штабу - першому заступнику командира механізованого батальйону майору ОСОБА_1 премії за грудень 2018 року. Визнано протиправним та скасовано п. 10 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 3954 від 20.12.2018 року про стягнення з начальника штабу - першого заступника командира механізованого батальйону майора ОСОБА_1 , розмір шкоди, у розмірі місячного грошового забезпечення у сумі 11874, 55 грн. Зобов`язано командира військової частини НОМЕР_1 виплатити начальнику штабу - першому заступнику командира механізованого батальйону майору ОСОБА_1 премію за грудень 2018 року. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , утримане місячне грошове забезпечення в розмірі 11 874,55 грн.
З апеляційною скаргою на рішення суду звернувся відповідач та зазначив, що спірний наказ є правомірний, оскільки, в контексті вимог пункту 29 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, якими передбачено прямий обов`язок командира військової частини за новим місцем служби винної особи видати наказ щодо притягнення до матеріальної відповідальності, право перевіряти правильність проведення службового розслідування за попереднім місцем служби, а також проведення власного службового розслідування нормами даного Положення не передбачено.
За результатами апеляційного перегляду справи, просив скасувати рішення та прийняти нове яким відмовити у задоволені позову.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308   КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  не підлягає  задоволенню, з наступних підстав. 
Під час апеляційного перегляду справи встановлено, що майор ОСОБА_1 проходить службу на посаді начальника штабу, першого заступника командира  механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до рапорта командира механізованого батальйону майора ОСОБА_2 за вих.№811 від 05.09.2018 року стало відомо, що командир взводу матеріального забезпечення механізованого батальйону прапорщик ОСОБА_3 не з`явився на ранкове шикування о 08 год. 00 хв. 05.09.2018 року.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.09.2018року  № 2747 було призначено судове розслідування по факту відсутності на службі прапорщика ОСОБА_3 , проведення якого було доручено ОСОБА_1 ..
Розслідування відповідно до п.2 наказу від 05.09.2018 року № 2747 необхідно було провести в термін до 14.09.2018 року.
Однак, позивач не зміг вчасно завершити розслідування, так як 11.09.2018 року був направлений у шпиталь військовою частини НОМЕР_3 на стаціонарне лікування з гіпертонічною хворобою де знаходився до 28.09.2018 року, що підтверджується копією виписного епікризу.
07.12.2018 року наказом № 3755 командира військової частини НОМЕР_1 , перепризначено проведення службового розслідування № 811, яке призначене наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.09.2018року № 2747 щодо відсутності на військовій службі прапорщика ОСОБА_3 
20.12.2018 року наказом № 3954 командира військової частини НОМЕР_1 , на підставі Акта службового розслідування по факту відсутності на службі прапорщика ОСОБА_3 що призвело до переплати грошового забезпечення від 20.12.2018року, позивача притягнено до відповідальності згідно п.8 резолютивної частини наказу, за порушення вимог статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України відповідно до пункту «б» статті 68 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України накладено дисциплінарне стягнення – догана та  згідно п. 9 резолютивної частини наказу, за порушення вимог законів та інших нормативно-правових актів, які призвели до матеріальних збитків, у відповідності до п.5 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018, не виплачено премію за грудень 2018 року; згідно п. 10 резолютивної частини наказу, відповідно до п. 10 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України № 243-95/ВР від 23.06.1995 р., стягується розмір шкоди, у розмірі місячного грошового забезпечення у сумі 11 874 ( одинадцять тисяч вісімсот сімдесят чотири) гривні 55 коп.
Наказ № 3954 позивачу доведено 20.12.2018року.  
Станом на 25.04.2019 року відповідно до витягу з книги обліку грошових стягнень та нарахувань військової частини НОМЕР_1 за 2018-2019 року, помісячно в період з 15.01.2019 року по 11.04.2019 року на підставі Наказу № 3954 стягнуто з грошового забезпечення ОСОБА_1 суму в розмірі 11 874,55 грн. .
Вважаючи таку позицію відповідача протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся   до суду.
Задовольняючи позов су3д першої інстанції виходив з того, що суб`єктом владних повноважень не доведено, що ОСОБА_1  допустив заподіяння майнової шкоди,  шляхом неприпинення виплат ОСОБА_3 ..
Позиція відповідача обґрунтована тим, що підставою для притягнення позивача до відповідальності стало те, що останній не проконтролював припинення виплати грошового забезпечення прапорщику ОСОБА_3 ..
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам,  суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ), який  також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №  2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Згідно статті 40 вищезазначеного Закону України гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
Статтею 83 Дисциплінарного статуту Збройних сил України визначено, що на військовослужбовця,   який порушує військову дисципліну або    громадський    порядок, можуть    бути    накладені   лише   ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому   званню   військовослужбовця   та   дисциплінарній   владі командира,   що   вирішив   накласти   на   винну   особу   дисциплінарне   стягнення.
Згідно зі статтями 84-85 Дисциплінарного статуту Збройних сил України прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове   розслідування.   Воно   проводиться   з   метою   уточнення   причин і умов,   що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Підстави, порядок призначення і проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби, визначається Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 (далі - Порядок).
Відповідно до п.12 зазначеного Порядку службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць. Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.
Оцінюючи доводи апелянта у взаємозв`язку з обставинами справи, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі статтями 26, 27 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого      Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV    (далі - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.                                         Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються  до  кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Разом з тим, нормами пункту 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого    постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 № 243/95-ВР    (далі - Положення № 243/95) передбачено, що відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
          Пунктами 3, 4 Положення  №243/95, встановлено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності:                     а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в)    причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.
         Протиправною визнається така поведінка (дія або бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.
          Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинено ним умисно чи з необережності.
          Відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоди.
          Пунктом 8 Положення № 243/95 встановлено, що залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.
Відповідно до пункту 10 Положення № 243/95 військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення (Розділ II "Обмежена матеріальна відповідальність").
Пунктом 37 Положення №243/95 встановлено, що матеріальна відповідальність не настає у випадках: коли заподіяна шкода є наслідком дії непереборної сили; не встановлення винної особи; смерті винної особи; коли шкоду заподіяно внаслідок виконання наказу старшого начальника, або виправданого в конкретних умовах службового ризику, або правомірних дій.
Обсяг матеріальної відповідальності (обмежена, повна чи підвищена) ставиться у залежність як від форми вини, так і від певних фактичних обставин, за якими власне визначається винуватість особи у заподіянні державі збитків, відповідно і міра вказаного виду юридичної відповідальності.
А тому, Військовою частиною НОМЕР_1 мав  бути доведений склад правопорушення, вчиненого позивачем, та наявність взаємозв`язку між діями останнього та заподіяною шкодою.  Під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, попередню поведінку військовослужбовця та його ставлення до виконання службових обов`язків.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач не дав належної оцінки, що в акті службового розслідування не наведено, внаслідок яких конкретних винних (умисних чи з необережності) протиправних дій чи бездіяльності позивача настала пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності; який існує безпосередній причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди. Чи не допущено ним недбале виконання службових обов`язків, що виключає повну матеріальну відповідальність.
За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 316 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись п.1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322,325,328,329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.11.2019 в адміністративній справі №160/4137/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.
Повний текст постанови складено 18.05.2020 року.

Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак