ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

26 травня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №592/179/19 
Номер провадження 22-ц/816/533/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Хвостика С. Г. 
з участю секретаря судового засідання – Назарової О.М.

у присутності: 
представника ОСОБА_1 – адвоката Стадника Семена Валерійовича,
представника ОСОБА_2 – адвоката Лобанова Миколи Борисовича, 
третьої особи - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Стадника Семена Валерійовича
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 грудня 2019 року, ухваленого у складі судді Котенко О.А. у м. Суми, 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :        

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і свої позовні вимоги мотивував тим, що йому та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить двокімнатна квартира, загальною площею 46,38 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , частка в праві власності кожного становить Ѕ. На даний час в квартирі зареєстровано дві особи: позивач та відповідач ОСОБА_2 (з 25.01.2012 року). З моменту реєстрації ОСОБА_2 в квартирі не проживає, а мешкає за іншою адресою. Договір про найму житлового приміщення між позивачем та відповідачем не укладався. Домовленість між власниками квартири, щодо проживання та реєстрації ОСОБА_2 у квартирі відсутня. Відповідач фактично до квартири не вселявся, не з`являється у ній та нею не цікавиться. Особистих речей ОСОБА_2 в квартирі не має, участі у витратах на утримання квартири, у тому числі в оплаті комунальних послуг, не приймає. 
Позивач вважає, що відповідач втратив право користування квартирою, так як без поважних причин з 2012 року у спірній квартирі не проживає. Наявна реєстрація відповідача у квартирі створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним позивачу майном, порушує його права як власника. Позивач несе зайві витрати по сплаті комунальних послуг, які нараховуються в залежності від кількості зареєстрованих осіб та позбавляє його можливості оформити та отримувати субсидію. Тому просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Стадник С.В., посилаючись на неповне дослідження обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
У доводах апеляційної скарги зазначає, що під час прийняття оскаржуваного рішення суд не взяв до уваги рішення суду в цивільній справі №592/9178/16 про визнання виконавчого листа таким що не підлягає виконанню про вселення ОСОБА_4 до квартири за адресою АДРЕСА_1 . 
Крім того суд не взяв до уваги ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.10.2019 року в справі №592/9178/16 якою скасовано постанову Ковпаківського ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області про відкриття виконавчого провадження №53669131 від 30.03.2017 року щодо вселення ОСОБА_2 до спірної квартири.
На момент звернення до суду з даним позовом відповідач ОСОБА_2 вже не був співвласником спірної квартири, адже 18.10.2017 року добровільно відчужив свою Ѕ частку квартири ОСОБА_3 , а тому втратив право на користування житлом. 
Також вважає, що до даних правовідносин не застосовується норма ЦК України щодо сервітутного права на користування річчю в розумінні ч.1 ст.405 ЦК України, де передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, адже позивач та відповідач не є членами сім`ї.
Відзиви на апеляційну скаргу від відповідача та третьої особи не надходили.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку представника позивача – адвоката Стадника С.В., представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лобанова М.Б. та 3-тю особу ОСОБА_3 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги , дослідивши матеріали даної цивільної справи та матеріали цивільної справи № 592/91/78/16-ц , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 успадкував від своєї матері ОСОБА_5 Ѕ частину двокімнатної квартири, загальною площею 46,38 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13.12.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Сумської держнотконтори Крамаренко Н.В., витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №2691304 від 13.12.2005 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9315519 від 16.12.2005, виданого КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с.7-9).
Відповідно до довідки МЄІРЦ та копії паспорта, позивач ОСОБА_1 з 21.12.2005 року зареєстрований в АДРЕСА_1 . Разом з ним зареєстрований співвласник ОСОБА_2 (а.с.6,14).
Відповідач ОСОБА_2 є племінником позивача та онуком померлої ОСОБА_5 , яка своїм заповітом також заповідала йому Ѕ частину спірної квартири. Він прийняв спадщину після смерті баби, але інший спадкоємець померлої – позивач у даній справі ОСОБА_1 перешкоджав йому в оформленні права власності на частку квартири та вселенні до неї, тому рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 січня 2007 року (справа №2-133/07) визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та вселено його в належну йому на праві спільної часткової власності квартиру (а.с.42-43).
Відповідно до довідки Відділу РМПУ «ЦНАП у м. Суми» від 23.01.2019 року, відповідач ОСОБА_2 з 25.01.2012 року та по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24).
Незважаючи на це, ОСОБА_1 продовжував чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належною йому на праві спільної часткової власності квартирою і тому рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 грудня 2016 року (справа №592/9178/16-ц) вирішено усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні приміщеннями квартири АДРЕСА_2 , зобов`язавши ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 дублікат ключів від замків на вхідних дверях до квартири та вселити його (а.с.44).
ОСОБА_6 ухилявся від добровільного виконання рішення суду , тому постановою Ковпаківського відділу ДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області від 30.03.2017 року відкрите виконавче провадження №53669131 по примусовому виконанню виконавчого листа №592/9178/16 від 12.01.2017 року виданого Ковпаківським районним судом м. Суми про вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_2 (а.с.45).
Постановою Ковпаківського відділу ДВС м. Суми ГТУЮ У Сумській області від 13.03.2019 року на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 3400 грн за повторне без поважних причин невиконання рішення суду про вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_2 (а.с.47).
Відповідно до акту державного виконавця Ковпаківського відділу ДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області від 02.06.2017 року, щодо примусового виконання виконавчого листа №592/9178/16 виданого 12.01.2017 року Ковпаківським районним судом м. Суми, рішення суду виконано, вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_2 , але постанова про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем не виносилась (а.с.82).
В той же час, ОСОБА_2 фактично в квартирі не проживав, оскільки інший співвласник продовжував чинити йому перешкоди у такому проживанні і тому в листопаді 2018 року він повторно звернувся до державного виконавця із заявою про проведення виконавчих дій та вселення його в квартиру, але ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 жовтня 2019 року, визнано виконавчий лист у справі №592/9178/16-ц від 12.01.2017 року, який був виданий Ковпаківським районним судом м. Суми про вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_2 Суми таким, що не підлягає виконанню (а.с. 153-154).
Також , ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 жовтня 2019 року, скасовано постанову Ковпаківського ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області про відкриття виконавчого провадження № 53669131 від 30.03.2017 р. щодо вселення ОСОБА_2 до квартири за адресою АДРЕСА_1 (а.с.155-156). 
З матеріалів цивільної справи №592/9178/16-ц вбачається, що відповідно до договору дарування Ѕ частини квартири від 18.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т.А., відповідач ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 (а.с.10-11).
Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що відсутні підстави стверджувати, що відповідач без поважних причин не проживав в спірній квартирі, оскільки виконавчі дії щодо його вселення до неї тривали протягом 2017-2019 років і докази наявності у нього іншого житла відсутні.
Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного: 
У відповідності до ст. 47 Конституції України та ст. 379 ЦК України передбачається право особи користування житловим приміщенням, що охоплює використання житлового приміщення для проживання та забезпечення її потреб. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно із Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Частиною  2 ст.383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно із ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилався на ту обставину, що оскільки відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації, тому і його необхідно визнати таким, що втратив право користування цим житлом.
В той же час, як вірно встановлено місцевим судом , відповідач з поважних причин не мешкав в спірній квартирі, оскільки незважаючи на ту обставину, що він був співвласником цього нерухомого майна, інший співвласник протягом тривалого часу чинив йому перешкоди у користуванні ним , що змусило його звертатись із позовом до суду та до державного виконавця із заявою про примусове виконання рішення суду в частині вселення його в спірну квартиру.
Колегія суддів вважає, що припинення права власності відповідача на це нерухоме майно не позбавляє його права користування ним , тим більше, що інший співвласник цього майна ОСОБА_3 не заперечує проти проживання його в квартирі.
Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо безпідставного посилання місцевим судом при ухваленні оскаржуваного рішення на ст.405 ЦК України, якою регулюється право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом , оскільки сам позивач , звертаючись з позовом до суду, посилався на дану норму права і тому місцевий суд також послався у рішенні на неї лише як на норму права, якою обґрунтовується позов ОСОБА_1 .
За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 ..
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду.        
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Стадника Семена Валерійовича залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 грудня 2019 року у даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 29 травня 2020 року.

Головуючий –                           О.І.Собина

Судді:                           О.Ю.Кононенко

                С.Г.Хвостик