Справа № 161/20411/19 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/635/20  Категорія: 39 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
26 травня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2020 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі – АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із зазначеним позовом.
Покликалось на те, що 21 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 було підписано Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт (далі – Генеральна угода) з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, укладеним між нею та банком 14 березня 2011 року.
За умовами вказаної Генеральної угоди сторони погодили, що розмір кредитної заборгованості становить 6 005 грн 55 коп. та надано строковий кредит у розмірі 5 529 грн 55 коп., шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % на місяць (18 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 24 місяці з 21 листопада 2012 року по 30 листопада 2014 року.
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за Генеральною угодою належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 17 листопада 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 16 211 грн 54 коп., з яких: 4 190 грн 63 коп. - заборгованість за кредитом, 4 951 грн 09 коп. – заборгованість по процентам за користування кредитом, 7 069 грн 82 коп. – заборгованість за пенею.
Ураховуючи наведене, позивач АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 21 листопада 2012 року, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк», покликаючись  на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення пені не відповідають обставинам справи, оскільки матеріалами справи підтверджено факт укладення кредитного договору (Генеральної угоди), а також погодження усіх істотних умов договору, в тому числі щодо сплати пені. Отже встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, суд на думку позивача, безпідставно відмовив йому у стягненні інших обов`язкових платежів за кредитним договором. Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відмови у позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, незважаючи на наявність факту переривання такого строку 25 квітня 2017 року шляхом особистої сплати відповідачем ОСОБА_1 на погашення кредитної заборгованості коштів у розмірі 660 грн.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавала.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи.
За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами по справі існують кредитні зобов`язання, які банк належним чином виконав та видав позичальнику кошти, які остання у встановлений строк не повернула, а тому вважав вимогу позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на його користь заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 190 грн 63 коп. та процентів за користування кредитом у розмірі 4 951 грн 09 коп. обґрунтованою. Проте, суд не знайшов підстав для стягнення заборгованості по пені, мотивуючи це тим, що сторони у письмовому вигляді у Генеральній угоді не встановили відповідальність кредитора у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. 
Однак, враховуючи ту обставину, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом, суд дійшов висновку про відмову у позові з підстав пропуску останнім позовної давності.
Такий висновок суду є правильний. 
Встановлено, що 21 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, укладеним між нею та банком 14 березня 2011 року (а.с.7-8).
За умовами вказаної Генеральної угоди сторони погодили, що розмір кредитної заборгованості становить 6 005 грн 55 коп. та наданий у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 5 529 грн 55 коп. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % на місяць (18 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 24 місяці з 21 листопада 2012 року по 30 листопада 2014 року.
Зі змісту Генеральної угоди вбачається, що нею не передбачено надання нового кредиту, а узгоджено реструктуризацію вже існуючої кредитної заборгованості.
У пункті 2.2. Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1 042 грн 66 коп.
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку із чим станом на 17 листопада 2019 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 16 211 грн 54 коп., з яких: 4 190 грн 63 коп. - заборгованість за кредитом, 4 951 грн 09 коп. – заборгованість по процентам за користування кредитом, 7 069 грн 82 коп. – заборгованість за пенею (5-6).
Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог — відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).
Отже, встановивши наведені обставини та врахувавши, що ОСОБА_1 припинила виконувати зобов`язання за укладеною з банком Генеральною угодою від 21 листопада 2012 року, умовами якої визначено суму кредиту, розмір процентів, розмір штрафу за прострочення сплати кредитної заборгованості, і має непогашену заборгованість за кредитом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 190 грн 63 коп. та процентів за користування кредитом у розмірі 4 951 грн 09 коп.
Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що умови Генеральної угоди від 21 листопада 2012 року не передбачали нарахування пені за неналежне виконання умов кредитного договору, та цілком підставно відмовив позивачу у стягненні заборгованості за пенею у розмірі 7 069 грн 82 коп.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені у комісії.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Також варто зазначити, що у даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».)
Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у даному випадку відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем.
Такий висновок цілком відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору – споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.
Крім того встановлено, що у Генеральній угоді від 21 листопада 2012 року визначено строк її дії по 30 листопада 2014 року включно, однак, як вбачається з матеріалів справи, з позовом до суду позивач звернувся у грудні 2019 року (а.с.8). Із заявою про поновлення строку звернення до суду АТ КБ «Приватбанк» не зверталося, оскільки товариство вважало, що строк позовної давності ним не пропущено.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Як роз`яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Враховуючи встановлені обставини справи та наведені норми матеріального права, суд першої інстанції вірно вважав, що у даному випадку слід застосувати загальний строк позовної давності, який встановлений терміном в 3 роки, та встановивши, що строк дії кредитного договору закінчився 30 листопада 2014 року, а позивач звернувся до суду з позовом лише 09 грудня 2019 року, тобто після спливу зазначеного строку позовної давності, дійшов правильного висновку про відмову АТ КБ «Приватбанк» у позові саме з цих підстав.
Судом, на думку колегії суддів, вірно не було взято до уваги покликання позивача на те, що строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки був збільшений до 50 років, що передбачено п. 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не містять підпису відповідача, а тому не може вважатися частиною кредитного договору.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Отже, враховуючи зазначені вимоги процесуального законодавства, колегія суддів не бере до уваги покликання позивача в апеляційній скарзі на те, що 25 квітня 2017 року відповідач ОСОБА_1 погашала існуючу заборгованість, сплативши 660 грн, тим самим перервала перебіг строку позовної давності, оскільки наведені докази не були предметом розгляду суду першої інстанції і з позовною заявою не подавались, як це передбачено ст. 83 ЦПК України.
Таким чином, наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд дав зазначену вище правову оцінку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

                                     У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2020 року залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: