Справа № 127/21901/19
Провадження № 22-ц/801/741/2020
Категорія: 64
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року	Справа № 127/21901/19	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником - адвокатом Тишківським С. Л., на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Сичука М. М. від 28 січня 2020 року (дата складення повного тексту рішення у справі відсутня), -

встановив:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду цим позовом, за яким просила виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що їй належить зазначена квартира, яка відповідає її реальній частці - 13/25 у праві власності на цілий жилий будинок  АДРЕСА_2 . З її усної згоди в квартиру були вселені племінниця ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_3 . Починаючи з червня 2019 року через неприязні стосунки, викликані протиправною поведінкою щодо неї з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 неодноразово висловлювала вимогу про їх виселення у добровільному порядку, яка залишилась без задоволення. Вони також самостійно, без узгодження з нею, визначили приміщення, якими користуються, не бажають зніматись із реєстраційного обліку місця проживання.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2020 року у позові відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі вселились в жилу квартиру позивачки з її згоди, тривалий час там проживали і вели з нею спільне господарство, а доводи ОСОБА_1 про те, що  ОСОБА_2  та ОСОБА_3  чинять їй перешкоди у користуванні жилим приміщенням, під час розгляду справи свого підтвердження не знайшли.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Тишківський С. Л., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про те, що відповідачі вселились у квартиру позивачки як члени її сім`ї, тому що судового рішення про визнання їх такими не існує. Суд не правильно застосував норми матеріального права, зокрема не застосував до спірних правовідносин положення статті 98 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) та статті 818 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), за змістом яких тимчасові мешканці не набувають самостійного права на користування житлом і зобов`язані його звільнити на вимогу наймача або членів його сім`ї. Також суд залишив поза увагою докази звернення ОСОБА_1 до органів Національної поліції України з приводу протиправної поведінки щодо неї з боку  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зазначивши про відхилення пояснень свідка ОСОБА_5 через їх суперечність суд у своєму рішенні не обґрунтував в чому така суперечність полягала.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_1 , що відповідає її реальній частці - 13/25 у праві власності на цілий жилий будинок. У 2008 році зі згоди ОСОБА_1 в квартиру вселилась її племінниця ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_3 та двома неповнолітніми дітьми. 15 квітня 2011 року ОСОБА_2 продала належну їй квартиру АДРЕСА_3 і у квітні 2011 року вона з чоловіком ОСОБА_3 та дітьми зареєстрували своє місце проживання у квартирі ОСОБА_1 . Впродовж свого проживання відповідачі здійснювали витрати на утримання жилого будинку, його та господарських будівель і споруд ремонт та переобладнання, частково сплачували комунальні платежі.
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Аналогічні за змістом положення містяться у статті 150 ЖК УРСР.
Частиною першою статті 405 установлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до частин першої та другої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Цивільні права і обов`язки виникають, зокрема із правочинів (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Статтею 158 ЖК УРСР визначено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.
Поняття договору найму житла міститься у частині першій статті 810 ЦК України, зокрема за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. 
Частина перша статті 811 ЦК України встановлює обов`язкову письмову форму договору найму житла.
Системний аналіз цих норм свідчить про те, що для вселення та користування житлом члена сім`ї власника житла достатньо усної або мовчазної згоди власника, натомість для вселення інших осіб, які не є членами сім`ї власника житла, необхідною умовою є укладення договору найму (оренди) житла.
За змістом частини четвертої статті 156, частини другої статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї власника житла належать їх дружина/чоловік, діти і батьки, а також інші особи, які постійно проживають із власником житла та ведуть з ним спільне господарство.
Частина друга статті 3 Сімейного кодексу України визначає сім`ю як осіб, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта цієї статті).
Тобто, наявність у особи кровного споріднення з власником житла, вселення такої особи на підставі усної або мовчазної згоди власника, відсутність між цією особою та власником житла укладеного договору найму житла беззаперечно вказує на те, що така особа була вселена в жиле приміщення саме як член сім`ї власника.
При цьому частина четверта статті 156 ЖК УРСР установлює імперативний припис про те, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє особу права користування займаним приміщенням.
Підстави виселення члена сім`ї власника будинку (квартири) визначені частиною першою статті 116 ЖК УРСР, зокрема такими підставами є: систематичне руйнування жилого приміщення або використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі чи в одному будинку, за умови, що вжиті до порушника заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.
Таким чином, установивши наявність кровного споріднення між позивачкою та відповідачкою ОСОБА_2 , добровільну згоду позивачки на її з її чоловіком ОСОБА_3 та неповнолітніми дітьми вселення у квартиру, а також реєстрацію їхнього місця проживання у ній, відсутність укладеного між сторонами договору найму жилого приміщення, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідачка ОСОБА_2 з чоловіком та неповнолітніми дітьми вселилась у спірну квартиру як член сім`ї власника квартири.
При цьому суд також правильно виходив із того, що у справі не має доказів систематичного порушення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правил співжиття, які б давали підстави для їх виселення, тому що одноразове звернення ОСОБА_1 із заявою про протиправну поведінку ОСОБА_2 до органу Національної поліції України не свідчить про систематичність порушення нею правил співжиття, з відповіді Київського відділення поліції Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області не можна зрозуміти про яку саме протиправну поведінку ОСОБА_2 йшлося у заяві ОСОБА_1 , в чому полягала профілактична бесіда з нею. Жодних доказів вжиття до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заходів запобігання і громадського впливу позивачка не надала, а тому показання свідка ОСОБА_5 щодо неприязних стосунків сторін у справі не можна вважати належним доказом у розумінні частини першої статті 77 ЦПК України, оскільки вони не стосуються предмета доказування - визначених статтею 116 ЖК УРСР обставин, які є підставою для виселення.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на таке.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) установлено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. 
У рішенні у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини, зокрема визначено, що в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Отже, при вирішенні справи з передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», тобто бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
У цій справі, зокрема встановлено, що відповідачі тривалий час проживали у квартирі (більше 11 років), сплачували витрати на її утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, тобто мають тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом, а тому втручання у їх право, з урахуванням конкретних обставин справи, а саме, що позивачка є рідною тіткою ОСОБА_2 , яка продала власне єдине житло, оскільки мала домовленість про проживання її та членів її сім`ї у квартирі позивачки, ОСОБА_1 не заперечує проти проживання у спірній квартирі сина відповідачів, але заперечує проти проживання його батьків, зокрема й власної племінниці, які не мають іншого житла, а отже, у разі задоволення позовних вимог, стали б безхатьками.
За таких обставин не можна вважати втручання у право на житло відповідачів у виді їх виселення співрозмірним із переслідуваною власником житла метою - покарання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за поведінку, яка, за її переконанням, призвела до особистісного конфлікту між сторонами, навіть за умови, якщо такий конфлікт призвів до припинення сімейних відносин між ними (частина четверта статті 156 ЖК УРСР), що є самостійною додатковою підставою для відмови у позові.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини регулюються положеннями статті 98 ЖК УРСР та статті 818 ЦК України, то вони на увагу не заслуговують, тому що ці норми регулюють відносини між наймачем житла та іншими особами, а не власником житла з членами його сім`ї.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Тишківським С. Л. залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       (Повний текст постанови складено 10 квітня 2020 року)

Суддя-доповідач                                                        О. С. Панасюк

Судді:                                                                О. Ю. Береговий

                        Т. М. Шемета