Номер провадження: 22-ц/813/3009/20 
Номер справи місцевого суду: 522/16225/17
Головуючий у першій інстанції Шкамерда К.С.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.05.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 (треті особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області) про примусове виселення, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Шкамерда К.С. 17 липня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 про примусове виселення (а.с. 1-2).
В обгрунтування позову ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» посилалалося на те, що між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 було укладено договір про відновлювальну кредитну лінію № 1845-н від 16 серпня 2007 року, відповідно до якого надано кредит в розмірі 250 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування ним. Приморським районним судом м. Одеси 17 грудня 2013 року ухвалене рішення про солідарне стягнення заборгованості зі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у загальному розмір 359 349,99 доларів США. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 березня 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2013 року було змінено та стягнуто з відповідачів в солідарному порядку на користь Банку заборгованість у загальному розмір 269 082,00 доларів США та 243 978,75 грн. Під час здійснення виконавчого провадження АТ «Ощадбанк» стало відомо про те, що в предметі іпотеки, а саме - в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , з 14 червня 2017 року зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 1976 року народження. ОСОБА_3 здійснила реєстрацію місця проживання відповідачів в порушення вимог договору іпотеки, оскільки банк такої згоди не надавав. У зв`язку із викладеним, позивач просив виселити ОСОБА_1 , 1976 року народження, та ОСОБА_2 , 2016 року народження, з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку, та стягнути судовий збір у розмірі 1600 грн.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2019 року у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» було відмовлено (а.с. 147-151).
В апеляційній скарзі представник Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано наступне: змістом п.п. 3.3.4., 7.11 Договору іпотеки від 16 серпня 2007 року передбачено, що реєстрація третіх осіб, у тому числі малолітніх, передача іпотечного майна в оренду третім особам дозволяється за попереднім погодженням із АТ "Ощадбанк"; відповідачі не є власниками іпотечного майна, не є членами сім`є власника та не мають жодних правовідносин із Банком; відповідачі не проживають у квартирі, яку орендує юридична особа (а.с. 159-161).
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16 березня 2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року зі змінами «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк», суд першої інстанції виходив з наступного: позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що ним було направлено відповідачам письмову вимогу добровільно звільнити жилий будинок чи приміщення протягом одного місяця; при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок позики і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, та, зокрема, недотримання порядку, передбаченого змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, є підставами для відмови в задоволенні позову про виселення; на час розгляду справи право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_3 , що підтверджено в судовому засіданні представником позивача, а тому у позивача відсутні підстави вимагати виселення власника та інших осіб із належного йому приміщення.
Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаними висновками суду, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору про відновлювальну кредитну лінію № 1845-н від 16 серпня 2007 року, ВАТ «Державний ощадний банк України» надало ОСОБА_3 кредит в розмірі 250 000,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування ним. 
Згідно п. 1.2. Іпотечного договору від 16 серпня 2007 року, предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 63,1 кв.м., житловою площею 45,2 кв.м., яка належить іпотекодавцю ОСОБА_3 .
Внаслідок невиконання умов кредитного договору ОСОБА_3 , АТ «Ощадбанк» звернулось з позовом Приморського районного суду м. Одеси про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку зі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
За результатами розгляду позову, Приморським районним судом м. Одеси 17 грудня 2013 року ухвалене рішення про солідарне стягнення заборгованості зі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у загальному розмір 359 349,99 доларів США.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 березня 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2013 року було змінено - стягнуто з відповідачів в солідарному порядку на користь Банку заборгованість у загальному розмірі 269 082,00 доларів США та 243 978,75 грн.
Вказане рішення суду набрало законної сили 26 березня 2015 року, та було направлене на примусове виконання до Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області.
Постановою Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 22 травня 2017 р. описано майно та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , належну боржнику.
Під час здійснення виконавчого провадження, АТ «Ощадбанк» стало відомо про те, що в предметі іпотеки, а саме - в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , з 14 червня 2017 року зареєстровані ОСОБА_2 , 2016 року народження, та ОСОБА_1 , 1976 року народження. 
Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку»,  звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку». 
За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи. 
Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Розділ VII Закону України «Про виконавче провадження» визначає загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 48 цього Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. 
Положеннями статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною сьомою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». За змістом цієї статті, підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження». 
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення.
Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.
Згідно ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 (сестра ОСОБА_3 ) та малолітня ОСОБА_2 (племінниця ОСОБА_3 ) не є членами сім`ї власника квартири - ОСОБА_3 , договір найму іпотечного житла із власником квартири не укладали, та не мають жодних договірних правовідносин із позивачем - АТ «Державний ощадний банк України».
Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 та малолітня ОСОБА_2 не можуть бути виселеними із квартири без надання їм іншого житлового приміщення, є безпідставними, оскільки відповідачі не є власниками/наймачами квартири та/або членами сім`ї власника, а тому є такими, що підлягають виселенню.
Крім того, п.п. 3.3.4., 7.11 Договору іпотеки від 16 серпня 2007 року передбачено, що реєстрація третіх осіб, у тому числі малолітніх, передача іпотечного майна в оренду третім особам, дозволяється за попереднім погодженням із АТ "Ощадбанк". Однак, матеріали справи не містять доказів того, що Банком було надано згоду відповідачам на реєстрацію у іпотечному майні. 
Також суд безпідставно послався в оскаржуваному судовому рішенні на те, що на час розгляду справи право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 , а тому у позивача відсутні підстави вимагати виселення власника та інших осіб із належного йому приміщення, оскільки АТ «Державний ощадний банк України» позовні вимоги про виселення саме власника квартири - ОСОБА_3 не заявляв, а тому право власності останньої на іпотечне майно не може вважатися порушеним.
Необгрунтованим є посилання суду першої інстанції на те, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. На думку суду, позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що ним було направлено відповідачам письмову вимогу добровільно звільнити жилий будинок чи приміщення протягом одного місяця.
Однак, судом першої інстанції не було враховано, що за змістом зазначеної норми права, вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі примусового звернення стягнення на предмет іпотеки. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст.40 закону «Про іпотеку».
Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів доходить до висновку, що здійснення реєстрації місця проживання відповідача та її малолітньої дочки у іпотечній квартирі свідчать про бажання власника квартири ОСОБА_3 уникнути цивільно-правової відповідальності по виконанню рішення суду про стягнення боргу за кредитним договором, яке набрало законнної сили. 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.
У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Положеннями статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.   
На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» про примусове вислення відповідачів із іпотечного майна.
Що стосується вимоги позивача про зняття з реєстраційного обліку, колегія судів зазначає наступне.
Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання. Положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Відповідно до абз. 2 ч.1 ст.. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
З огляду на викладене, колегія вважає, що виселення відповідачів з житлового приміщення є достатньою та самостійною підставою для зняття відповідних осіб з реєстрації місця проживання, у зв`язку з чим дана позовна вимога АТ «Державний ощадний банк України» є передчасною та не підлягає задоволенню.
При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2019 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.  
Крім того, колегія суддів, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, вирішує питання щодо розподілу судових витрат у справі.
Згідно ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено частково задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», колегія суддів доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 4 000 гривень.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» - задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2019 року - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» до  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої  ОСОБА_2 (треті особи:  ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області) про примусове виселення - задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_1 , 1976 року народження, та ОСОБА_2 , 2016 року народження, законним представником якої є ОСОБА_1 , з квартири АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позову - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 4 000 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складений 29 травня 2020 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе