Єдиний унікальний номер 234/18525/19 
Номер провадження 22-ц/804/1245/20        

ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

16 червня 2020 року                                                                 м. Бахмут 

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,
суддів Азевича В.Б., Халаджи О.В., 
за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №234/18525/19 за позовом ОСОБА_1 до Совєтського відділу державної виконавчої служби міста Макіївки Головного територіального управління юстиції Донецької області, третя особа акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про зняття арешту з майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 січня 2020 року (суддя Чернобай А.О., повний текст рішення складений 24 січня 2020 року),

в с т а н о в и в:

30 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Совєтського відділу державної виконавчої служби міста Макіївки Головного територіального управління юстиції Донецької області, третя особа акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про зняття арешту з майна, посилаючись на те, що у провадженні Совєтського відділу державної виконавчої служби міста Макіївки Головного територіального управління юстиції Донецької області перебувало виконавче провадження № 19145589 від 11 травня 2010 року, відкрите на підставі виконавчого напису від 28 квітня 2010 року № 292 та зведене виконавче провадження від 30 серпня 2010 року, до складу якого входили: виконавче провадження № 209110720 (виконавчий лист № 2-1517, виданий Совєтським районним судом м. Макіївки від 06 липня 2010 року) та виконавче провадження № 20911159 (виконавчий лист № 2-1544, виданий Совєтським районним судом м. Макіївки від 06 липня 2010 року). 11 травня 2010 року постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 19145589 накладено арешт на майно ОСОБА_1 25 травня 2010 року державним виконавцем складено акт опису й арешту майна, належного боржнику на праві власності, а саме: ремонтних майстерень, загальною площею 1849,5 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . У межах зазначеного вище виконавчого провадження на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса відбулось звернення стягнення на майно боржника, а саме: ремонтних майстерень, загальною площею 1849,5 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що належали на праві власності позивачу та задоволено вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 119006,01 доларів США та 548 535 грн. У листі Совєтського відділу ДВС від 10 травня 2018 року № 14.11-19-174 та додатках у формі «ВП-спецрозділ» зазначено, що відповідно до виконавчого документа звернуто стягнення на заставлено майно боржника, виконавчий документ повертається стягувачу - заставодержателю в порядку, визначеному п. 6 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна, яке він повинен передати). Разом з тим, 19 серпня 2010 року у межах зведеного виконавчого провадження № 20910720 накладено арешт на невизначене майно позивача, все нерухоме майно, крім ремонтних майстерень, загальною площею 1849,5 кв.м. 31 січня 2014 року постановою про арешт коштів боржника накладено арешт на кошти боржника. Відповідно до відомостей, викладених у листі від 10 травня 2018 року Совєтського відділу ДВС 10 листопада 2014 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, арешти, накладені на майно позивача постановами державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень № 19145589 від 11 травня 2010 року та № 20910720 від 19 серпня 2010 року дотепер не скасовані. Оскільки, виконавчі документи було повернуто стягувачу у зв`язку з тим, що звернення стягнення на кошти боржника заборонено законом та відсутністю у боржника майна, яке він повинен передати, а подальше проведення виконавчих дій неможливе у зв`язку з тим, що матеріали виконавчого провадження перебувають на території, на якій проводиться активна фаза АТО, виконавче провадження № 209110720 до складу якого входило виконавче провадження № 20911159 та виконавче провадження № 19145589 завершені, виконавчі документи, на підставі яких відкриті виконавчі провадження повернуто стягувачеві, то арешт майна (коштів) боржника позивача є безпідставними, оскільки для такого обмеження у праві володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном зникла будь-яка з підстав, а накладення арешту на майно (кошти) боржника більше не застосовується для забезпечення реального виконання рішень. Повернення виконавчого документу фактично завершило виконавче провадження. Виконавчі документи повернуті стягувачеві та повторно до виконання не пред`являлись та підстави для їх примусового виконання відсутні, арешти накладені на майно (кошти) позивача є протиправними та необґрунтованими та підлягають скасуванню. Оскільки у межах виконавчого провадження, на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса відбулось позасудове звернення стягнення на майно боржника, що було предметом іпотеки № 014/11-191/64-077/1 та задоволено вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль», то будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, а отже і будь-які обмеження стосовно позивача, зокрема, у вигляді арештів майна, існувати не можуть. Просив зняти арешти з усього рухомого та нерухомого майна (коштів), що належить ОСОБА_1 , які накладені на підставі постанови від 11 травня 2010 року Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження № 19145589 (реєстраційний номер обтяжень у Державному реєстрі прав 10300504) та постанови від 19 серпня 2010 року Совєтського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження № 20910720 (реєстраційний номер обтяжень у Державному реєстрі прав 10303187).
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Совєтського відділу державної виконавчої служби міста Макіївки Головного територіального управління юстиції Донецької області, третя особа акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про зняття арешту з майна відмовлено. 
З вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач звернувся з позовом до неналежного відповідача, що стало підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки роз`яснення, на які послався суд першої інстанції, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» стосуються правовідносин, які виникли у процесі виконавчого провадження між стягувачем, виконавчою службою та особою, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, в той час як у цій справі позивачем виступає саме боржник, права якого порушені державною виконавчою службою, що полягає в обмеженні його права власності, стягував у таких відносинах виступає третьою особою. 
Відповідач Совєтський відділ державної виконавчої служби міста Макіївки Головного територіального управління юстиції Донецької області та третя особа акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» відзиви на апеляційну скаргу не надали.  
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.
Представник позивача ОСОБА_2 , який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.  
Представники відповідача Совєтського відділу державної виконавчої служби міста Макіївки Головного територіального управління юстиції Донецької області та третьої особи акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.
Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що постановою про відкриття виконавчого провадження від 19 серпня 2010 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1517, виданого 25 червня 2010 року Совєтським районним судом м. Макіївки про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» Донецька обласна дирекція 896438,86 грн. та накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 (а.с.27-28).
Постановою про відкриття виконавчого провадження від 11 травня 2010 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 2942, виданого 28 квітня 2010 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим Є.В. про звернення стягнення на ремонтні майстерні, загальною площею 1849,5 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 що належать на праві власності ОСОБА_1 , та задоволення вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 119006,01 доларів США та 548535 грн. та накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 (а.с.29-30).
Постановою про відкриття виконавчого провадження від 19 серпня 2010 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1544, виданого 25 червня 2010 року Совєтським районним судом м. Макіївки про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (Донецька обласна дирекція) 604436,23 грн. та накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 (а.с.39-40).
Згідно виконавчого провадження № 2-1544 10 листопада 2014 року повернуто виконавчий документ стягувачеву на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника) (а.с.20-23).
Згідно виконавчого провадження № 2942 24 грудня 2010 року повернуто виконавчий документ стягувачеву на підставі п. 6 ч. 1 ст. 47 (відсутність у боржника майна, яке він повинен передати) (а.с. 24-26).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта накладено арешт на все нерухоме майно, крім ремонтних майстерень, загальною площею 1849,5 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 що належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.41-42).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами виконавчого провадження, в межах якого накладено арешт, є боржник ОСОБА_1 , стягувач - акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль». Між тим, позов пред`явлено до Совєтського відділу державної виконавчої служби міста Макіївки Головного територіального управління юстиції Донецької області, який не є стягувачем за виконавчим провадженням. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).
Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком за наступних підстав.
У частині першій статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у  позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Частиною першою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час пред`явлення позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна за змістом норма містилась в статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV. 
У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року № 5 зазначено, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.
У зв`язку із цим боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.
Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач обґрунтував свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує його права, як власника майна, а тому на підставі статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» просив зняти арешт з належного йому майна.
Як встановлено судом першої інстанції, підставою обтяження майна позивача є постанови державного виконавця Совєтського відділу державної виконавчої служби міста Макіївка: від 19 серпня 2010 року в рамкам виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-1517, виданого 25 червня 2010 року Совєтським районним судом м. Макіївки про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» Донецька обласна дирекція 896438,86 грн.; від 11 травня 2010 року в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого напису № 2942, виданого 28 квітня 2010 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим Є.В. про звернення стягнення на ремонтні майстерні, загальною площею 1849,5 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 що належить на праві власності ОСОБА_1 , та задоволення вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 119006,01 доларів США та 548535 грн.; від 19 серпня 2010 року в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-1544, виданого 25 червня 2010 року Совєтським районним судом м. Макіївки про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (Донецька обласна дирекція) 604436,23 грн., в яких позивач ОСОБА_1 є боржником.
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звертався 15 лютого 2019 року до Совєтського відділу державної виконавчої служби міста Макіївки Головного територіального управління юстиції Донецької області із клопотанням про зняття арешту з майна та коштів позивача (а.с.45-52). При цьому відповідь Совєтського відділу державної виконавчої служби міста Макіївки Головного територіального управління юстиції Донецької області щодо задоволення вказаного клопотання або відмови у задоволенні клопотання про зняття арешту в матеріалах справи відсутня.
Таким чином, враховуючи те, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. 
За таких обставин, помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позову з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Таким чином, з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржене рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.
Керуючись статтями 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 січня 2020 року скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Совєтського відділу державної виконавчої служби міста Макіївки Головного територіального управління юстиції Донецької області, третя особа акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про зняття арешту з майна відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.  
Повний текст постанови складено 17 червня 2020 року.

  Судді                                                                                І.В. Кішкіна

                                                                                              В.Б. Азевич

                                                                                            О.В. Халаджи