КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа №355/1017/14                                                                              Головуючий у І інстанції Лисюк О.Д.
Провадження №22-ц/824/820/2020                                                          Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
 04 березня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:
 
судді-доповідача                                                      Голуб С.А.,  
            суддів:                                                                      Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
            за участі секретаря судового засідання                 Сакалоша Б.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, на рішення Баришівського районного суду Київської області від 08 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,
 
ВСТАНОВИЛА:
 
У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що 12 червня 2008 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримав в позику грошові кошти у розмірі 5820000 грн., що еквівалентно 1200000 доларам США.
13 червня 2008 року сторони уклали договір про внесення змін до договору позики від 12 червня 2008 року, передбачивши, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в строк до 12 червня 2010 року, а з метою належного виконання зобов`язання сторони погодили, що за цим договором позичальник передає позикодавцю в іпотеку земельну ділянку загальною площею 9,7026 га, яка розташована за адресою: Бзівська сільська рада, Баришівський р-н, Київська обл., кадастровий номер 3220280401:02:028:0172, яка належить позичальнику на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №506759, виданим 18 січня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у Баришівському районі Київської області.
18 червня 2008 року між сторонами укладено Іпотечний договір, предметом якого була вище вказана земельна ділянка.
За договором позики відповідач свої зобов`язання, у строк визначений договором, а саме до 12 червня 2010 року, не виконав та борг не повернув.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 вересня 2011 року позовні вимоги про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 були задоволені та, з урахуванням рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2012 року, з ОСОБА_3 було стягнуто на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 5820000 грн.
Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного судового рішення.
З урахуванням того, що договором іпотеки було передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання за договором позики, іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та за його рахунок задовольнити свої вимоги.
На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив суд першої інстанції звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на земельну ділянку загальною площею 9.7026 га, яка розташована за адресою: Бзівська сільська рада Баришівського району Київської області, кадастровий номер 3220280401:02:028:0172, яка належить позичальнику на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №506759, виданим 18 січня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у Баришівському районі Київської області шляхом передачі земельної ділянки у власність позивача.
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 08 вересня 2014 року позов задоволено.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на земельну ділянку загальною площею 9,7026 га, яка належить громадянину ОСОБА_3 на праві приватної власності згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку ( серія ЯБ №506759 ), виданого 18 січня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у Баришівському районі Київської області, про що зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за номером 010832100155 та яка розташована за адресою: Бзівська сільська рада, Баришівського району Київської області ( кадастровий номер 3220280401:02:028:0172 ) шляхом передачі даної земельної ділянки загальною площею 9,7026 га, яка розташована за адресою: Бзівська сільська рада, Баришівського району Київської області ( кадастровий номер 3220280401:02:028:0172 ) у власність громадянину ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_3 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) вартість сплаченого судового збору в сумі 3654 ( три тисячі шістсот п`ятдесят чотири ) грн. 00 коп.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи.
Так, 18 січня 2008 року право приватної власності на земельну ділянку площею 9,7026 із кадастровим номером 3220280401:02:028:0172, що розташована за адресою: Бзівська сільська рада, Баришівського району Київської області: оформлено на ОСОБА_3 , на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку (серія ЯБ №506759), виданого Управлінням земельних ресурсів у Баришівському районі Київської області та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за номером 010832100155.
26 листопада 2010 року право власності на вказану земельну ділянку (кадастровий номер 3220280401:02:028:0172) Управлінням Держкомзему у Баришівському районі було оформлено на ТОВ «РІКО-ПЛЮС» згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку, серія ЯЛ №251692, зареєстрований за № 021093500080.
17 грудня 2010 року земельну ділянку з кадастровими номерами 3220280401:02:028:0172 було поділено(при поділі утворились земельні ділянки з такими кадастровими номерами: 3220280400:02:028:0195 та 3220280400:02:028:0196). Право власності на земельну ділянку 9,6026 га із кадастровим номером 3220280400:02:028:0195 було оформлено за ТОВ «РІКО-ПЛЮС» згідно Держаного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №251749, зареєстрований за номером 021093500324.
Тобто, земельна ділянка площею 9,6026 га із кадастровим номером 3220280400:02:028:0195 була сформована шляхом поділуземельної ділянки площею 9,7026 га із кадастровим номером 3220280401:02:028:0172.
Поділ земельної ділянки приводить до скасування її державної реєстрації, як об`єкта цивільних прав та формування нових земельних ділянок та внесення інформації до них до Державного земельного кадастру.
Отже, після поділу, земельна ділянка з кадастровим номером 3220280401:02:028:0172 як об`єкт цивільних прав перестала існувати.
19 березня 2013 року на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ТОВ «РІКО-ПЛЮС» та ОСОБА_1 , останній став власником 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером 3220280400:02:028:0195. Вказаний договір завірений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №610.
08 вересня 2014 року Баришівським районним судом Київської області у справі 355/1017/14-ц передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку, право власності на яку, належить частково ОСОБА_1 (в частині 9,6026 га), а частково іншим особам (в частині 0,10 га, земельна ділянка 3220280400:02:028:0196).
Зазначеним рішенням суду першої інстанції порушуються права ОСОБА_1 як власника нової земельної ділянки із кадастровим номером 3220280400:02:028:0195.
Також ОСОБА_1 зазначає, що під час подання позовної заяви ОСОБА_2 було відомо про накладання на спірну земельну ділянку інших земельних ділянок, зокрема з кадастровим номером 3220280400:02:028:0195, що на час звернення до суду з позовом вже належала ОСОБА_1 , оскільки 12 липня 2013 року ОСОБА_2 звертався до Державного агентства земельних ресурсів України, ГУ Держземагенства в Київській області, Управління Держземагенства у Баришивському районі із відповідними заявами, а в матеріалах справи 355/1017/14-ц містяться відповіді на запити ОСОБА_2
На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу не надходили. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає розгляду справи.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в судовому засіданні наполягали на задоволенні апеляційної скарги з підстав, що в ній зазначені.
Представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з урахуванням наступних підстав.
            Судом першої інстанції встановлено, що 12 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики відповідно до якого, відповідач, як позичальник, отримав від позивача, як позикодавця, грошові кошти в розмірі 5820000 (п`ять мільйонів вісімсот двадцять тисяч) гривень, що за курсом гривні до долара США, встановленому НБУ на дату укладення цього договору еквівалентно 1200000 (одному мільйону двомстам тисячам) доларів США.
12 червня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір про внесення змін до договору позики від 12 червня 2008 року, яким внесли зміни до договору позики, а саме передбачили, що позичену суму позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 12 червня 2010 року та доповнили договір позики умовою, що з метою виконання зобов`язання за цим договором позичальник зобов`язується передати позикодавцеві в іпотеку земельну ділянку загальною площею 9,7026 га, яка розташована за адресою: Бзівська сільська рада, Баришівського району Київської області, кадастровий номер 3220280401:02:028:0172, яка належить позичальнику на праві приватної власності, що підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №506759, виданим 18 січня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у Баришівському районі Київської області.
18 червня 2008 року між  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який діяв через свого представника - ОСОБА_7 , було укладено іпотечний договір, яким забезпечено виконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем за договором позики від 12 червня 2008 року та договором про внесення змін до договору позики від 13 червня 2008 року (а.с. 7-9 ).
Предметом іпотеки за вказаним договором є земельна ділянка загальною площею 9,7026 га, яка розташована за адресою: Бзівська сільська рада, Баришівського району Київської області, кадастровий номер 3220280401:02:028:0172, та належить ОСОБА_3 на праві приватної власності згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №506759, виданого 18 січня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у Баришівському районі Київської області та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за номером 010832100155. Сторони оцінили предмет іпотеки в сумі 7834800 (сім мільйонів вісімсот тридцять чотири тисячі вісімсот) гривень.
Пунктом 3.1.5. договору іпотеки передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання за договором позики, іпотекодержатель має право звернути стягнення виключно на предмет іпотеки та за його рахунок задовольнити свою вимогу.
За Договором позики та внесеними змінами до нього строк повернення боргу сплив 12 червня 2010 року, однак відповідач борг позивачу не повернув.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 вересня 2011 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про тлумачення правочину та стягнення заборгованості були задоволені частково та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 5820000 (п`ять мільйонів вісімсот двадцять тисяч) гривень. Рішення суду набрало законної сили.
Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області було відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документу - виконавчого листа за № 2-1645/11, виданого Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості в сумі 5 820 000 грн.
Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04 вересня 2012 року, заборона на нерухоме майно, а саме земельну ділянку загальною площею 9,7026 га, яка розташована за адресою: Бзівська сільська рада, Баришівського району Київської області, кадастровий номер 3220280401:02:028:0172, накладена на підставі Договору іпотеки від 18 червня 2008 року зберігається.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право у відповідності до ч. 1 ст. 590 ЦК України задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки наявність судового рішення про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого. 
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом 
Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду; позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»): на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16).
На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку»), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону ( правова позиція Верховного Суду України, сформульована у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16).
ОСОБА_2 як іпотекодержатель звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на  земельну ділянку, хоча такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки не передбачений ч.5 ст. 39 Закону України «Про іпотеку».
Передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 цього Закону є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. З огляду на приписи статей 328, 335, 392 ЦК України та статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем (пункти 6.1-6.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 916/5073/15). 
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає  справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених  цим Кодексом випадках.
            Оскільки позивач обрав не передбачений законом спосіб захисту порушеного права, у суду не було підстав для задоволення позову

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись  ст.ст. 263, 367, 369, 374, 376 України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який не брав участі у справі задовольнити.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 08 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 05 березня 2020 року.

 
Суддя-доповідач

Судді: