ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

26 березня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/11314/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,        

        розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року 
у адміністративній справі № 160/11314/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року задоволено адміністративний позов, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошових коштів у вигляді недоотриманої з 01.07.2016 року по 06.07.2019 року пенсії, яка залишилась після її померлої матері - ОСОБА_2 , та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді недоотриманої з 01.07.2016 року по 06.07.2019 року пенсії, яка залишилась після її померлої матері - ОСОБА_2 , а також стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. відповідно до квитанції № 0.0.1515771005.1 від 07.11.2019 року.
Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку відповідачем по справі з підстав його незаконності та необґрунтованості, внаслідок його прийняття з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання по справі, у зв`язку просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволені вимог позивача у повному обсязі.
Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що суд першої інстанції під час винесення рішення по цій справі не враховував той факт, що згідно п.5 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" в редакції 27.03.2015, термін дії довідки становить шість місяців з моменту її видачі, і відповідно, один раз на шість місяців внутрішньо переміщена особа зобов`язана звертатися до відповідного структурного підрозділу уповноваженого органу міграційної політики. Проте, померла мати позивачки по справі, як  внутрішньо переміщена особа, відповідно  до вимог ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" отримувала довідку № 1239002267 про підтвердження факту про взяття її на облік тільки 24.12.2014 і в подальшому до  відповідного структурного підрозділу уповноваженого органу міграційної політики не зверталася. У зв`язку закінченням терміну дії довідки № 1239002267 від 24.12.2014 виданої на ім`я ОСОБА_2 20 червня 2016 року, тому згідно постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 виплата пенсії Головним управлінням була призупинена з 01.07.2016 року.
Окремо, апелянт акцентує увагу судової колегії на тому, що надана до позивачкою до матеріалів адміністративної справи довідка від 28.10.2019 № 2748 була видана організацією ТОВ "Мастеркласс" зареєстрованою невизнаною "донецькою народною республікою", тому  відповідно до частин першої - третьої статті 9 Закону України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»  та приписів постанови КМУ від 07.11.2014 № 595, не повинна братися до уваги як така, що створює правових наслідків. Крім того, наголошує на тому, що позивач на день смерті ОСОБА_2 проживала в м. Павлоград Дніпропетровської області, а її мати проживала в м. Донецьк, отже вони ні яким чином не могли проживати разом на час смерті ОСОБА_2 , а надана довідка свідчить тільки про місце реєстрації.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши за матеріалами справи повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність застосування до них норм матеріального права, судова колегія визнає обґрунтованими вимоги апеляційної скарги відповідача та вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції, виходячи з нижченаведеного
Звертаючись до суду з позовом у цій справі позивач зазначала, що постійним місцем її проживання з матір`ю ОСОБА_2 є м. Донецьк, що на цей час є тимчасово окупованою територією України, що підтверджується відмітками паспортів та виданою ТОВ «МАСТЕРКЛАС» довідкою від 28.10.2019 року № 2748. Вказує, що вона є внутрішньо переміщеною особою у зв`язку з її переїздом з матір`ю у 2014 році до м. Павлоград Дніпропетровської області та перебуває на обліку, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України, а її мати, як пенсіонер та внутрішньо переміщена особа також перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області і отримувала пенсію з грудня 2014 року. Однак, її мати була змушена постійно виїжджати до м. Донецьк на тимчасово окуповану територію України з метою здійснення догляду за своїм житлом, а з 2016 року її стан здоров`я погіршився, тому вона остаточно залишилась жити у м. Донецьку до момента смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , не маючи можливості виїжджати на територію України, що слугувало підставою для припинення відповідачем виплату пенсії її матері ОСОБА_2 , внаслідок чого утворилась заборгованість з невиплаченої пенсії ОСОБА_2 з 01.07.2016 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Як вбачається з матеріалів справи, зверненню ОСОБА_1 до суду з позовом у цій справі передувало її звернення  до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про виплату недоотриманої пенсії матері ОСОБА_2 , до якої додовався необхідний пакет документів, у відповідб на що позивачка отримала листи від 27.09.2019 р. (а.с.14) і від 09.10.2019 р. (а.с.13), якими в задоволені її вимог було відмовлено у зв`язку відсутністю підстав для отримання не виплаченої її померлій матері пенсії, та одночасно роз`яснено положення законодавства з вказаного питання і повідомлено про те, що у зв`язку з закінченням терміну дії довідки  ВПО на і`мя ОСОБА_2 № 1239002267 від 24.12.2014 року, виплату пенсії її матері було припинено про що остання повідомлялася листом, а заяв про поновлення виплати пенсії не подавала. 
Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції правильно встановив, що позивач ОСОБА_1 є дочкою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка як пенсіонер та внутрішньо переміщена особа перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з грудня 2014 року та отримувала пенсію, виплата якої була призупинена з 01.07.2016 року у зв`язку з закінченням терміну дії довідки № 1239002267 від 24.12.2014 року на ім`я ОСОБА_2 (а.с.20).
Водночас, відхилившись від предмету спору у цій справі, суд першої інстанції вдався до аналізу положень ст.47, ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ч.1 ст.1, ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ст. 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952), ст.14 Конвенції, ст.3 ст.22 ст.24 ст.46 Конституції України, і рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», внаслідок чого виходячи за межі заявлених позивачем у цій справі вимог, в мотивувальній частині рішення суд зазначив свій висновок про те, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно матері позивача, порушення її конституційного права на соціальний захист включаючи право на забезпечення у старості шляхом виплати пенсії, оскільки на думку суду наявність у матері позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створювала для неї на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні її пенсії, яка призначена у зв`язку з трудовою діяльністю, та потребувала від пенсіонера здійснення не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення додаткових дій, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, що суд першої інстанції визнав підставою звернення до суду і для визнання описаних вище дій відповідача відносно пенсіонера ОСОБА_2 протиправними.
Обговорення судом першої інстанції по тексту рішення протиправності дій відповідача стосовно призупинення виплати пенсії матері позивача з 01.07.2016 р. відповідно до вимог постанови КМУ  № 509 від 01.10.2014 р. дозволило суду послатися на викладену у рішенні Верховного Суду від 03.05.2018 року по зразковій справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18) правову позицію, та врахувати його згідно  ч.5 ст.242 і ч.3 ст.291 КАСУ при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. 
Судова колегія вище наведені висновки суду першої інстанції та їх обгрунтування вважає у цій справі зайвим перевантаженям судового рішення, яке не стосується предмету та суті спору, та саме по собі не підтверджує передбачене ст.52 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) право позивача на виплату їй недоотриманої пенсії померлої матері ОСОБА_2 . Відповідно, при вирішенні спору у цій справі не повинна братися за основу правова позиція Верховного Суду, що була викладена у рішенні від 03.05.2018 року по зразковій справі № 805/402/18.
Разом з тим, судова колегія вважає, що суд першої інстанції взагалі не приділив уваги обставинам, які мають сутєве значення для вирішення спору у цій справі, внаслідок чого дійшов необгрунтованого висновку про те, що позивач надала належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог, які не спростовано доводами відповідача, які судом не бралися до уваги як такі, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. 
Так, задовольняючи вимоги позивача у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є членом сім`ї померлої ОСОБА_2 , яка проживала разом на день її смерті і звернулася до відповідача за нарахуванням та виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Мотивуючи свої висновки, суд першої інстанції хоча правильно і посилався на положення ч.1 ч.3 ст.52 Закону № 1058-IV, ч.1 ч.2 ст.1220 Цивільного кодексу України, абз.1 ч.2 ч.4 ст.3 Сімейного кодексу України, абз.1,3,4 п.2.26 та п.2.16 і п.2.22 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), але у той же час, суд взагалі не взяв до уваги змістове наповнення наведених положень, відповідно яких належна пенсіонерові сума пенсії, яка залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, а непрацездатним членам сім`ї, які знаходилися на утриманні померлого пенсіонера, незалежно від проживання з ним разом.
Оскільки, згідно з наведеними приписами чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суми недоотриманої пенсії виплачуються членам сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, обов`язковою умовою виплати недоотриманої померлим пенсіонером пенсії безпосередньо через Пенсійний фонд України - є спільне проживання разом з цим пенсіонером на день його смерті. 
Задовольняючи вимоги позивача у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю її матері пенсіонера надала відповідачу пакет усіх передбачених чинним законодавством документів, копії яких долучено до матеріалів справи: свідоцтво про народження (а.с.16),  свідоцтво про укладення шлюбу (а.с.15), свідоцтво про смерть ОСОБА_2 (матері позивача) у м. Донецьк ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12), довідку № 1239002267 від 24.12.2014 на ім`я ОСОБА_2 якій з 01.07.2016 року виплата пенсії Головним управлінням призупинена (а.с.20), видану ТОВ "Мастеркласс" довідку № 2748 від 28.10.2019 року про реєстрацію ОСОБА_2 в період з 19.03.1976 р по 25.07.2019 у АДРЕСА_1 (а.с.17), паспорту громадянина України ОСОБА_1 (а.с.8-10), довідку від 24.09.2019 № 1216-5000200688 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 (а.с.11), паспорту громадянина України ОСОБА_2 (а.с.18-19) - які суд першої інстанції визнав достатніми та належними документами, якими підтверджено, що позивач є членом сім`ї померлої пенсіонерки ОСОБА_2 , яка на день смерті останьої проживала спільно з нею однією сімєю, що за висновками суду свідчить про безпідставність відмови відповідача у виплаті позивачу недоотриманої пенсії померлого пенсіонера ОСОБА_2 .
Судова колегія переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції у цій справі, перш за все звернула увагу на те, що довідка № 2748 від 28.10.2019 року оформлена та видана організацією, яка розташована та працює на непідконтрольній території України, а органи Пенсійного фонду України приймають право тільки ті документи, які видані територіальними органами Міністерства юстиції України на території, контрольованій українською владою.
Крім того, саме вказаною на довідкою ТОВ "Мастеркласс" № 2748 від 28.10.2019 року беззаперечно підтверджено, що матір позивача - ОСОБА_2 , 1926 року народження, на день її смерті проживала за місцем реєстрації  у м.Донецьку, на що також  вказується і самим  позивачем, яка в свою чергу з 2014 року постійно проживала та продовжує проживати до наступного часу у м.Павлограді, в тому числі і на день смерті матері.
Відповідно, позивач не проживаючи спільно з матір`ю-пенсіонером з 2016 року і по  день смерті останьої, не будучи пов`язаною з нею спільним побутом і спільним господарством - не підпадає під дію ч.1 ст.52 Закону № 1058-IV, оскільки сам по собі факт реєстрації позивача з її померлою матірю за одією адресою у м.Донецьку (на непідконтрольній території України)  не є належним доказом спільного проживання на день смерті пенсіонера, тому недоотримана сума пенсії померлої матері позивачем відповідно до ч.3 ст.52 Закону № 1058-IV може бути отримана тільки в порядку спадкування.
В даному випадку судова колегія наголошує на тому, що для внутрішньо переміщених осіб діє загальний порядок спадкування, але з певними особливостями щодо місця відкриття спадщини та подання документів для вступу у спадщину у разі, якщо останнім місцем проживання спадкодавця був населений пункт, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Зокрема, в особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (ст.9-1 Закону)   на виконання якого рішенням Кабінету Міністрів України було затверджено, що у разі, якщо останнім місцем проживання спадкодавця є населений пункт, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Тобто, якщо спадкодавець був зареєстрований і проживав на тимчасово окупованій території, місце відкриття спадщини не прив`язують до місця проживання спадкодавця, а визначаєють місцем подання першої заяви до нотаріуса або місцем пред`явлення вимоги кредиторів. Отже, якщо смерть особи відбулася на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, перед поданням заяви до нотаріуса про прийняття спадщини потрібно отримати свідоцтво про смерть, яке до речі позивач вже отримала. 
Таким чином, оскільки позивач не проживала разом із матір`ю на день її смерті, їй необхідно було спочатку звертатися до нотаріуса, який саме і повинен був здійснити відповідний запит щодо нарахованих сум пенсії, які залишилися недоотриманими на момент смерті матері - до Пенсійного органу, де померла матір позивача перебувала на обліку з 2014 року.
Отже, позивач повинна була дотриматися такого варіанту дій, як звернення до будь-якого нотаріуса на підконтрольній території України із заявою про прийняття спадщини, нотаріус на підставі такої заяви заведе спадкову справу, яку, у свою чергу, зареєструє в Спадковому реєстрі. І лише після вступу у спадщину та на підставі отриманого свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом на підконтрольній території, позивач як спадкоємець зможе отримати    пенсію, що належала її матері-пенсіонеру і залишилася недоотриманою у зв`язку з її смертю.
Виходячи з того, що позивачем вказаний порядок (через звернення до нотаріуса) не дотримано, у суду першої інстанції не було правових підстав зобов`язувати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді недоотриманої з 01.07.2016 року по 06.07.2019 року пенсії, яка залишилась після її померлої матері - ОСОБА_2 , тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям іншого рішення в цій частині про відмову у задоволені цих вимог позивача, оскільки з огляду на правила отримання у спадок недоотриманої пенсії, позивачка не повинна була звертатися до органу пенсійного фонду із заявою про виплату недоотриманої пенсії, а повина б була звернутися до нотаріуса з метою оформлення права на спадщину і отримання пенсії у порядку спадкування,
Одночасно, судова колегія вважає за необхідне наголосити на тому, що якщо позивач не пізніше 6-ти місяців з дня смерті матері і до наступного часу не зверталася до нотаріуса із заявою про вступ у спадщину, їй (позивачу) треба буде звертатися до суду з цього питання в порядку ЦПК, оскільки за правилами ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до склада спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а згідно зі ст.1261 ЦК України, спадкоємцями за законом першої черги є діти спадкодавця та той з подружжя, хто його пережив, батьки.
Разом з тим, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, але не стосовно «ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошових коштів у вигляді недоотриманої з 01.07.2016 року по 06.07.2019 року пенсії, яка залишилась після її померлої матері - ОСОБА_2 », а стосовно питання неналежного розгляду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області заяви позивача «про виплату недоотриманої пенсії матері ОСОБА_2 » по якій відповідачем не приймалось будь-якого рішення, у тому числі і про відмову, а також стосовно надання відповідачем у відповідь на заяви позивача відповідей листами від 27.09.2019 р. (а.с.14) і від 09.10.2019 р. (а.с.13), які суперечать положенням ч.3 ст.52 Закону № 1058-IV та яка саме і передбачає право на отримання спадкоємцями недоотриманих сум пенсій померлого пенсіонера, а також положенням ст.41 Конституції України    і ст.1 Першого протоколу до    Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», якими    закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зокрема, вказаними вище листами від 27.09.2019 р. (а.с.14) і від 09.10.2019 р. (а.с.13), відповідач посилаючись на положення ст.61 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", намагається переконати позивача про те, що недоотримані її матірю суми пенсії не включається до складу спадщини і не підлягають виплаті позивачу, хоча норми вказаного закону на позивача та на спірні правовідносини не розповсюджуються. 
Наведен в апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Дніпропетровській області доводи з посиланням на ті ж положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" не можуть бути прийняті до уваги судовою колегією, оскільки не ґрунтуються на дійсних обставинах справи і на законі виходячи з того, що матері позивача була призначена пенсія відповідно до положень Закону № 1058-IV, який по іншому регулює вказані питання.
Таким чином, судова колегія ввважає, що у даному спірному випадку Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області взагалі не виконано обов`язок по роз`ясненню норм чинного законодавства та алгоритму дій позивача у її випадку, а також не прийнято відповідне рішення по заяві позивача, яке б і могло бути предметом оскаржено в адміністративному порядку. Тим самим відповідачем по справі проігноровано визначені ст.2 КАСУ критерії правомірності дій та рішень суб`єкта владних повноважень, що саме і призвело до порушення прав позивача, які підлягають захисту апеляційним адміністративним судом з використанням права «вийти за межі заявлених вимог» у цій справі.
Колегія суддів наголошує на тому, що до повноважень Пенсійного фонду України відноситься: здійснення контролю за додержанням вимог законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески) та інших платежів, за достовірністю документів, поданих для призначення пенсії, та відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, призначенням (перерахунком) і виплатою пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та іншими виплатами, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, інших джерел, визначених законодавством; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством; обліку коштів Пенсійного фонду України, ведення статистичної та бухгалтерської звітності.
У відповідності до рішення Конституційного суду України № 20-рп/2011 від 26.12.2011р. по справі № 1-42/20114, Кабінет Міністрів України, як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належать і Пенсійний фонд України.
Таким чином, Пенсійний фонд України є органом, який реалізує політику пенсійного забезпечення, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, а тому саме від цього органу залежить реалізація позивачем свого права на отримання належної їй в порядку спадкування виплати за рахунок коштів пенсійного фонду. Відповідно, відповідач, зобов`язаний був надати позивачу відповідні чинному законодавству роз`яснення та сприяти при вирішенні заявленої до пенсійного органу вимоги. У даному ж випадку відповідач напроти, своїми протиправними «роз`ясненнями» та бездіяльністю внаслідок не прийняття відповідного вірішення по заяві позивача - лише «затягнув»  вирішення спірного питання щодо захисту права позивача, як дочки спадкодавця на одержання суми неодоотриманої пенсії, яка належала спадкодавцю і яку спадкоємець, маючи законне сподівання може отримати від держави.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти інше рішення у справі, яким з метою ефективного захисту порушених прав позивача вийти за межі її вимог у цій адміністративній справі, оскільки обсяг позовних вимог     ОСОБА_1 не може бути задоволений у зв`язку з відсутністю правових підстав для застосування положень ч.1 ст.52 Закону № 1058-IV як до особи, яка проживала разом з пенсіонером на день його смерті, а також з огляду на положення ч.3 ст.52 цього Закону та правил отримання у спадок недоотриманої пенсії, позивач повинна отримати недоотриману суму пенсії, яка залишилась після її померлої матері   ОСОБА_2 , як внутрішньо переміщеній особі, - у порядку спадкування. 
Отже, вихід за межі позовних вимог ОСОБА_1 у даній справі шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині належного розгляду заяви ОСОБА_1 і зобов`язання відповідача розглянути її заяву про виплату сум пенсії недоотриманої її померлою матірью, за наслідками чого прийняти відповідне рішення, з якого б було зрозуміло підстави задоволення або відмови у задоволенні вимог позивача (з посиланням на норму закону та обставини) і суми нарахованої пенсіонеру ОСОБА_2 пенсії, недоотриманої внаслідок її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1  - за жодних умов не погіршує становище позивача за наслідками судового розгляду порівняно з тим, яким воно було до звернення до суду за захистом своїх прав позивачем 
Враховуючи встановлений під час судового вирішення спору у цій справі факт бездіяльності відповідача, як суб`єкта владних повноважень та необхідність у звязку з цим  захист прав позивача, порушених внаслідок неналежного виконання відповідачем покладених на нього повноважень, керуючись ст.ст. 242, 315, 317, 322 325, 328 КАС України, суд, -
П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - задовольнити частково.          
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року - скасувати
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 про виплату грошових коштів у вигляді недоотриманої з 01.07.2016 року по 06.07.2019 року пенсії, яка залишилась після її померлої матері ОСОБА_2 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату грошових коштів у вигляді недоотриманої з 01.07.2016 року по 06.07.2019 року пенсії, яка залишилась після її померлої матері ОСОБА_2 , та прийняти відповідне рішення з посиланням на норму закону та обставини і суму нарахованої пенсіонеру ОСОБА_2 пенсії, недоотриманої внаслідок її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язати  Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області роз`яснити   ОСОБА_1 положення ч.3 ст.52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та алгорит дій ОСОБА_1 у даному спірному випадку.
У задоволені вимог адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати грошових коштів у вигляді недоотриманої з 01.07.2016 року по 06.07.2019 року пенсії, яка залишилась після її померлої матері ОСОБА_2 та про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді недоотриманої з 01.07.2016 року по 06.07.2019 року пенсії, яка залишилась після її померлої матері ОСОБА_2 - відмовити.
          Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40 грн. 
                    Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов