Постанова
Іменем України 
15 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 646/8669/17
провадження № 61-46606св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова, у складі судді 
Теслікової І. І., від 06 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Кіся П. В., Бровченка І. О., Хорошевського О. М., від 17 вересня 2018 року. 
Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування
У грудні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - 
ПАТ «УкрСиббанк», банк), ОСОБА_2 про захист прав споживачів та визнання договорів недійсними.
Позовна заява мотивована тим, що 17 листопада 2006 року між ним та банком був укладений договір про надання споживчого кредиту 
№ 11079555000, за умовами якого банк надав йому кредит в іноземній валюті у розмірі 185 500 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу Національного банку України на день укладення цього договору еквівалентно 750 733,34 грн, з кінцевим терміном погашення кредиту 
до 17 листопада 2021 року. З метою забезпечення зобов`язань за вказаним договором між сторонами був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого він передав в іпотеку нерухоме майно - будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Також у той же день між ним, банком та ОСОБА_2 був укладений договір 
поруки № 11079555000-П. Зазначав, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту банк не надав йому інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, а тому відсутня така істотна умова договору як ціна, чим порушено вимоги чинного законодавства.Вказував, що відсоткова ставка за договором про надання споживчого кредиту станом на момент складання договору та абсолютне значення подорожчання кредиту були занадто високими, через що умисно приховані від позивача. З огляду на зазначене, позивач вважав, що він був введений в оману щодо реальної відсоткової ставки, а також отримав меншу суму в гривневому еквіваленті, ніж передбачено договором, втратив значну суму грошових коштів в зв`язку з обміном швейцарських франків за курсом, значно нижчим, ніж встановлено Національним банком України.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту від 17 листопада 
2006 року № 11079555000, договір поруки від 17 листопада 2006 року 
№ 11079555000-П та договір іпотеки від 17 листопада 2006 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при укладанні спірних договорів банком було порушено його права як споживача. Вказані позивачем обставини не можуть бути підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 червня 2018 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов`язань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем договору та графіку погашення. Суд апеляційної інстанції зазначив, що районним судом правильно враховано волевиявлення позивача на укладення кредитного договору та отримання згідно з умовами договору саме швейцарських франків, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору позивач фактично схвалив укладений правочин, фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на кожній сторінці договору, додатків до нього позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що банк здійснював нечесну підприємницьку діяльність та ввів позичальника в оману стосовно валюти кредитування та порядку його надання. Заявник вказує, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили йому у задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експертизи. На думку заявника, інформаційний лист не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання споживчого кредиту, оскільки цей лист не містить підпису позичальника. Графік погашення кредиту не містить жодної інформації щодо розміру щомісячних обов`язкових платежів за користування кредитними коштами, розміру щомісячних відсотків та комісійної винагороди. Наголошує на тому, що у договорі про надання споживчого кредиту відсутня істотна умова - ціна. 
Відзиву на касаційну скаргу не надходило
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
17 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11079555000, відповідно до умов якого позичальнику були надані в кредит грошові кошти у розмірі 
185 500 швейцарських франків, з кінцевим строком повернення 
17 листопада 2021 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 7,99 % річних.
З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором про надання споживчого кредиту між ОСОБА_1 , АКІБ « УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 17 листопада 2006 року 
№ 11079555000-П. Також між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,1000 га, за цією ж адресою.
На виконання умов вказаного договору про надання споживчого кредиту відповідно до заяви ОСОБА_1 на видачу готівки від 17 листопада 
2006 року № 11 останній замовив та отримав готівку у сумі 717 950 грн.
Встановлено, що позивач до 2015 року виконував умови договору про надання споживчого кредиту від 17 листопада 2006 року.
Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова 
від 06 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року, у справі № 646/12447/16-ц позовні вимоги банку задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 17 листопада 2006 року 
№ 11079555000 в розмірі 101 561,32 швейцарських франків та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі
34 919,17 грн.
Постановою Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі 
№ 646/12447/16-ц касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 06 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року залишено без змін.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК Українивизначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). 
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом частини першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Правильно застосувавши зазначені норми закону, врахувавши умови договору про надання споживчого кредиту від 17 листопада 2006 року                  № 11079555000 та інші докази, здобуті під час розгляду справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що при укладенні спірного договору про надання споживчого кредиту вимоги 
статті 203 ЦК України, статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не були порушені, отже правові підстави, передбачені 
статтею 215 ЦК України, для визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним відсутні, оскільки банком перед укладенням спірного договору було ознайомлено позичальника з основними умовами кредитування. Текст підписаного сторонами договору про надання споживчого кредиту свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів, які були надані позивачу. Часткове виконання позичальником умов кредитного договору на протязі майже дев`яти років та звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним після набрання законної сили рішенням суду про задоволення позову банку про стягнення з позичальника і поручителя заборгованості за спірним кредитним договором свідчать про те, що позичальником схвалені умови договору про надання споживчого кредиту та підтримувались правовідносини, які виникли між ним і банком на підставі оспорюваного договору про надання споживчого кредиту, а подання цього позову спрямоване на ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором. Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема позивачем не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту він діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримав кредитні кошти у національній валюті в еквіваленті до швейцарського франку. Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність обставин щодо укладання оспорюваного договору під впливом обману, оскільки такі обставини в силу статті 230 ЦК України позивачем належним чином не доведені.
Відповідно до статті 3 ЦК Українипринципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі 
№ 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту, а також договорів іпотеки та поруки, які є похідними від основного договору.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних по суті спору висновків судів попередніх інстанцій, а у значній мірі зводяться до необхідності переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 червня 
2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області 
від 17 вересня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     Є. В. Синельников
 
                                                                                                                  С. Ф. Хопта
 
                                                                                                                  В. В. Шипович