ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4599/20 Справа № 2-5452/11 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 2-5452/11 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П., 
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони
позивач:  ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , 
відповідач:  ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року, яке постановлено суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 30 січня 2020 року, -
ВСТАНОВИВ:
В жовтні 2011 року ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 300000 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що 03.08.2010 року ОСОБА_1 надав у борг відповідачу ОСОБА_3 300000 грн., про що останній надав розписку. В розписці вказано, що боржник зобов`язався повернути позику частинами або однією сумою до 03.08.2011 року. Оскільки борг відповідачем не повернуто у строки визначені в розписці, позивач просив суд стягнути борг в розмірі 300000 грн. на його користь.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , суму боргу в розмірі 300 000 грн.
В апеляційній скарзі  відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що він коштів від позивача в такому розмірі ніколи не отримував а доказів передачі коштів матеріали справи не містять.
Відповідач зауважує на тому, що ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом про стягнення з відповідача коштів, оскільки підпис позивача ОСОБА_1 в позовній заяві виконаний не ним, у зв`язку з чим ним були заявлені клопотання в суді першої інстанції про проведення по справі судової почеркознавчої експертизи для встановлення справжності підпису ОСОБА_1 в позовній заяві та лінгвістичної експертизи для встановлення авторства складеної розписки відповідачем, однак суд першої інстанції безпідставно відмовив йому в задоволенні вказаних клопотаннь. 
Відзив на апеляційну скаргу не подавався. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав. 
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 03.08.2010 року ОСОБА_1 надав у борг відповідачу ОСОБА_3 300000 грн., про що останній надав розписку в якій вказано, що боржник зобов`язався повернути позику частинами або однією сумою до 03.08.2011 року, однак відповідач не повернув позивачу вказані грошові кошти. 
11.07.2019 року ухвалою колегії суддів Дніпровського апеляційного суду до участі у справі залучено правонаступника позивача ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його доньку ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину (а.с.160).
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, за яким відповідач отримав у борг грошові кошті, зобов`язання за укладеним договором відповідач не виконав, а тому порушене право позивача підлягає захисту.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою  статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в Постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, провадження № 14-360цс19, зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Як вбачається із матеріалів справи, розписка від 03 серпня 2010 року містить необхідні відомості щодо отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_6 грошових коштів в розмірі 300000 грн. у позику, тобто розписка підтверджує факт передачі коштів 03.08.2011 року.
Згідно змісту наданої розписки ОСОБА_3 зобов`язався повернути отримані за розпискою кошти в строк до 03.08.2011 року.
Ст. 526 ЦК України визначає, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а при відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно статті 533 ЦПК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Враховуючи, що кошти за договорам позики відповідачем не повернуті, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 300000 грн. на користь правонаступника позивача.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він коштів від позивача в такому розмірі ніколи не отримував а доказів передачі коштів матеріали справи не містять, оскільки, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Отже,  наявність у позивача по справі розписки від 03.08.2010 року, відповідно до якої відповідач отримав від ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 300000 грн. є належним підтвердженням отримання вказаних грошових коштів у позику та доказом передачі ОСОБА_6 коштів в розмірі 300000 грн. ОСОБА_3 .
При цьому колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на те, що в розписці не вказано строк повернення коштів, з огляду на наступне.
Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Вказана правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року N 6-1967цс15. 
Оскільки в розписці від 03.08.2010 року вказано, що грошові кошти в розмірі 300000 грн. відповідач зобов`язується повернути до 03.08.2011 року, вказана розписка відповідає вимогам ї складення.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом про стягнення з відповідача коштів, оскільки підпис позивача ОСОБА_1 в позовній заяві виконаний не ним, у зв`язку з чим ним було заявлені клопотання в суді першої інстанції про проведення по справі судової почеркознавчої експертизи для встановлення справжності підпису ОСОБА_1 в позовній заяві та лінгвістичної експертизи для встановлення авторства складеної розписки відповідачем, однак суд першої інстанції безпідставно відмовив йому в задоволенні вказаних клопотаннь, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки, 24.01.2020 року ухвалами суду першої інстанції, на думку колегії суддів, у зв`язку з тим, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи в межах заявлених позовних вимог не потрібно спеціальних знань в іншій сфері, ніж право, відмовлено в задоволенні клопотань відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи та про призначення судової лінгвістичної експертизи. 
У зв`язку з наведеним вище та недоцільністю проведення судової почеркознавчої експертизи колегією суддів відхилено заявлене відповідачем клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи справжності підпису ОСОБА_1 в позовній заяві, заяві про забезпечення позову та мировій угоді, оскільки судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, оскільки одним із принципів призначення судової експертизи є принцип доцільності. 
При цьому, на думку колегії суддів, для з`ясування обставин, що мають значення для справи в межах заявлених позовних вимог та наявності оригіналу розписки про отримання відповідачем по справі коштів, яка є належним та допустимим доказом їх отримання, не потрібно спеціальних знань в іншій сфері, ніж право.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
       ПОСТАНОВИВ:        
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення. 
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 18 червня 2020 року. 

Головуючий: 

Судді: