ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2020 року	Львів	Справа № 380/1150/20 пров. № А/857/5196/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                              Шевчук С.М.
суддів                                                                                   Кухтея Р.В., Носа С.П.,
розглянувши в порядку письмового провадженняу м. Львові апеляційну скаргу Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут на рішення  Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року (рішення ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження у. м Львів судом під головуванням судді Крутько О.В., дату складення повного тексту рішення не зазначено) у справі № 380/1150/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут про стягнення компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні,суд-
ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати за невикористані 56 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки у розмірі 51126,00 грн.) за період з 22.12.2019 року по 23.01.2020 року у сумі 29634,80 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.
Стягнуто з Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати за невикористані 56 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки у розмірі 51126,00 грн.) за період з 22.12.2019 року по 23.01.2020 року у сумі 29634,66 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Львівського окружного адміністративного суду скасувати та направити справу на розгляд за встановленою судом підсудністю. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини що мають значення для справи, неправильно застосувано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а також порушено територіальну юрисдикцію судів.
На підтвердження доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивачем пропущено строки звернення до адміністративного суду. Зокрема, відповідно до частини 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Однак позивачем не подавалася заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду та не обґрунтовано поважності причин пропуску строку для звернення до суду у позовній заяві відповідно до статей 122, 123 КАС України. Відтак позовну заяву слід залишити без розгляду. 
На переконання відповідача, судом першої інстанції не враховано факт виникнення між сторонами не трудових, а публічно-службових відносин, а саме щодо проходження військової служби. Відтак, трудове законодавство не підлягає застосуванню щодо вирішення цього спору.Судом також невірно розраховано розмір затримки виплат у грошовому еквіваленті, оскільки в основу розрахунку включено премії та надбавки. Окрім того, відповідач вважає, що позивачем порушено територіальну юрисдикцію судів, так як позов до юридичної особи, зокрема до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут, повинен пред`являтися за місцезнаходженням такої юридичної особи згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до Окружного адміністративного суду м. Києва.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав. Відповідач просив розгляд справи здійснювати без його участі. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС Українирозглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4ст.229 КАС України    якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29.10.2019 року наказом начальника Головного управління персоналу – заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України №353 з правом носіння військової форми одягу підполковника ОСОБА_1 , заступника начальника факультету бойового застосування систем управління та зв`язку з морально-психологічного забезпечення  звільнено з військової служби у запас за підпунктом “б” (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».  
06.11.2019 згідно наказу начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут від 06.11.2019 року №227 позивачу надано 45 днів щорічної основної відпустки у період з 07.11.2019 року по 21.12.2019 року. Названим наказом передбачено виключення позивача зі списків особового складу інституту та всіх видів забезпечення з 21.12.2019 року. Призначено виплату одноразової грошової допомоги по звільненню відповідно до постанови КМУ від 17.07.1992 року №393 за 3 календарних роки, виплату щомісячної премії за особистий вклад у загальний результат служби розмірі 33% місячного грошового забезпечення, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% до посадового окладу з урахуванням окладу за військовим знанням та надбавки за вислугу років за період з 01.11.2019 року по 21.12.2019 року. Відповідно до цього наказу позивачу також призначено виплату компенсації за невикористані 56 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки у розмірі 51    126,60 грн. (а.с.18).
21.12.2019 року позивача виключено зі списків особового складу інституту та всіх видів забезпечення.
24.01.2020 року на банківський рахунок позивача Військовим інститутом телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут перераховані  кошти у розмірі 50 359,70 грн, що підтверджується довідкою №PHMIFT0JB3SAUCENвід 28.01.2020 (а.с. 21).
Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
При ухваленні рішення суд першої інстанції    виходив з того, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні, оскільки відповідач всупереч нормам чинного законодавства не здійснив повного розрахунку з позивачем при звільненні. Таким чином позивач набув право на отримання компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.
 IV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Досліджуючи доводи апеляційної скарги стосовно пропуску строків звернення до суду, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною другою    статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені    Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією та законами України.
Кодекс законів про працю України (далі -    КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Відповідно до частини першої    статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в    статті 116 цього Кодексу.
За    статтею 116 КЗпПпри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно з частиною 1    статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в    статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частини 2    статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до    статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною п`ятою    статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За приписами частини третьої    статті 122 КАС України    встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Статтею 233 КЗпП України    визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
При цьому, що у    рішеннях Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013, №9-рп/2013, які стосуються офіційного тлумачення положень частини другої    статті 233 КЗпП України, зазначено, що під заробітною платою, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
У пункті 2.2. мотивувальної частини Рішення № 9-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. З цього висновку Конституційного Суду України випливає, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є складовими заробітної плати.
За встановлених обставин справи та за наведеного правового регулювання, Суд вважає, що позивач не обмежений будь-яким строком звернення до суду з позовними вимогами про стягнення грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
Водночас, колегія суддів зазначає, що у Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України    роз`яснив, що "в аспекті конституційного звернення положення частини першої    статті 233 Кодексу законів про працю України         у взаємозв`язку з положеннями статей    116,    117,    237-1 цього    кодексу    слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що для середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення    статті 233 КЗпП України,    а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Відтак, за висновками викладеними у рішенні Конституційного суду від 15.10.2013 року № 8-рп/2013, № 9-рп/2013 на заробітну плату (грошове забезпечення) не розповсюджуються строки звернення до суду.  При цьому, Конституційний суд зазначив, що стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, яка не входить до структури заробітної плати.
Подібні висновки щодо застосування строків звернення до суду з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі 802/28/16-а, від 20 червня 2018 року у справі 823/761/17, від 21 січня 2020 року у справі №826/15879/18.
У контексті обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено тримісячним строком.
З позовною заявою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду 31.01.2019 року, що підтверджується відтиском поштового  штемпеля на конверті (а.с.22).
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 29.10.2019 наказом начальника Головного управління персоналу – заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України №353 з правом носіння військової форми одягу підполковника ОСОБА_1 , заступника начальника факультету бойового застосування систем управління та зв`язку з морально-психологічного забезпечення  звільнено з військової служби у запас за підпунктом “б” (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.  
Згідно наказу начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут від 06.11.2019 №227 позивачу надано 45 днів щорічної відпустки у період з 07.11.2019року по 21.12.2019року. При цьому, названим наказом передбачено виключення позивача зі списків особового складу інституту та всіх видів забезпечення з 21.12.2019 року.
З наведеного слідує, що фактичним днем звільнення позивача із списків інституту та всіх видів забезпечення є 21.12.2019 року. 
З урахуванням  положень статті 116 КЗпП, як загальної норми права  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації повинна бути проведена в  день звільнення.
Відповідно до п. 1. розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року, зареєстрованим      в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197 грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується:
військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади;
військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які на день звільнення з військової служби перебувають у розпорядженні або звільнені від посад, - із дня одержання військовою частиною наказу або письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж за 5 днів (не враховуючи час здавання справ та посади в разі тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою).
За наведених положень законодавства розрахунок з позивачем повинен бути проведений до дня звільнення зі списків та забезпечення, тобто до 21.12.2019року.
Натомість, як слідує з матеріалів справи та не заперечується відповідачем фактично розрахунок у розмірі 51126,00 грн. проведено з позивачем лише  24 січня 2019 року, що вказує на порушення відповідачем строків розрахунку в обсязі 33 календарні дні. 
З огляду на приведені  положення законодавства та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку строків розрахунку при звільнені з дотриманням  трьох місячного процесуального строку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100    затверджено Порядок обчислення    середньої заробітної плати (далі- Порядок № 100).
Відповідно до абз. 3 пункту 3 Порядку усі виплати включаються    в    розрахунок    середньої заробітної плати у тому розмірі,в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування    на    податки,    стягненняаліментів тощо, за винятком відрахувань    із    заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.        
Відповідно до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Пунктом 3 Порядку № 100  передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за  надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи  та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. 
За наведених положень законодавства премії та інші щомісячні надбавки включаються до розрахунку середньої заробітної плати.
Відповідно до п.2. розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України26 червня 2018 р.за № 745/32197 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.
Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року середній заробіток    за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях.
Згідно з абз.2 п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58(зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 р. за № 110) днем звільнення вважається останній день роботи.
У п.6    Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 р. №13    зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут №13/198/371 від 23.12.2019 року про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій для обчислення пенсії, розмір грошового забезпечення позивача за жовтень, листопад 2019 року становив 54779,50 грн. До вказаного розрахунку ввійшов: посадовий оклад, оклад за військове звання, надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, премія. Вказані види грошового забезпечення є щомісячними, що підтверджується відомостями вказаної довідки  приведеними за період з січня по листопад 2019 року з покликанням на відповідні постанови КМ, які передбачають їх щомісячні виплати.
За приведених положень законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що середній розмір заробітної плати (грошового забезпечення) який повинен братися для обрахунку компенсації за затримку розрахунку  становить 898,02 грн. (грошове забезпечення за два місяці у розмірі 54779,50 грн./61 день).
Доводами апеляційної скарги не заперечується та не оскаржується розмір присуджених позивачу виплат за ст. 117 КЗпП України.
З метою перевірки судового рішення на предмет співмірності присудженого позивачу розміру виплат за ст. 117 КЗпП України в порівнянні з розміром несвоєчасного здійсненої виплати належного заробітку та розміром виплат які були нараховані та виплачені позивачу у зв`язку із звільненням у встановлений строк, ухвалою апеляційного суду від 13 травня 2020 року витребувано від відповідача зазначені відомості. Дана ухвала апеляційного суду була отримана відповідачем, однак виконана не була. За таких обставин, відповідач не надав апеляційному суду доказів для перевірки судового рішення на предмет співмірності присудженої виплати за ст. 117 КЗпП України з урахуванням виплат які проведено у встановлені строки та виплат які здійснені з порушенням строку.
Таким чином, відповідач не довів належними у справі доказами обставин стосовно неспівмірності  присуджених позивачу виплат за ст. 117 КЗпП України. 
Стосовно ж доводів щодо територіальної підсудності спору, то відповідно до ст.25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно да паспортних даних позивача зареєстрованим місцем проживанням позивача є Львівська область, Сколівський район, с.Тисовець. За наведених положень законодавства та обставин справи щодо зареєстрованого місця проживання позивача, розгляд даного спору віднесено за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, яким в даному випадку є Львівський окружний адміністративний суд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновок суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329    Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут    залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у справі № 380/1150/20 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос  	
Повне судове рішення складено 28 травня 2020 року.