Постанова
Іменем України
 
16 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 509/4831/17
провадження № 61-40813св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року у складі судді Козирського Є. С. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2018 року у складі колегії суддів Таварткіладзе О. М., Калараша А. А., Погорєлової С. О.
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельних ділянок в порядку поділу спільного майна подружжя.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ земельних ділянок в порядку поділу спільного майна подружжя. 
 
В обґрунтування позову посилався на те, що він із відповідачем з 28 квітня 1990 року по 28 травня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого їм було виділено із земель колгоспу ім. Дзержинського земельний наділ у розмірі 5 га, а також 0,10 га від селищної ради для будівництва та обслуговування будинку по АДРЕСА_1 .
 
Зазначаючи, що вказані земельні ділянки було набуто сторонами під час шлюбу, позивач просив суд здійснити розподіл таких земельних ділянок між колишнім подружжям.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване недоведеністю ОСОБА_1 тієї обставини, що спірні земельні ділянки входять до обсягу спільно нажитого сторонами майна та були придбані ними за спільні кошти.
 
Встановивши, що земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,7178 га є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а інша земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,10 га перебуває у комунальній власності Овідіопольської селищної ради, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу для нового розгляду до місцевого суду. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
26 липня 2018 року справу призначено судді-доповідачу Пророку В. В. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року касаційну скаргу було залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.
 
У листопаді 2018 року до Верховного Суду надійшла уточнена касаційна скарга ОСОБА_1 .
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 509/4831/17 та витребувано справу з Овідіопольського районного суду Одеської області.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована необґрунтованістю висновку судів попередніх інстанцій про відсутність доказів спільного проживання сторін після розірвання шлюбу та ведення ними спільного господарства. 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 наголошує, що на час виділення відповідачу спірних земельних ділянок, вона перебувала із ним у фактичних шлюбних відносинах. Це майно є таким, що набуте подружжям за час шлюбу, а тому є об`єктом права їх спільної сумісної власності. 
 
Заявник звертає увагу на встановлення Овідіопольським районним судом Одеської області під час розгляду у липні 2010 року справи № 2-3/2010 того факту, що учасники цієї справи у період з 1997 року по квітень 2003 року спільно побудували житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що, в свою чергу підтверджує спільне проживання сторін у справі, що переглядається.  
 
Доводи інших учасників справи
 
У липні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому зазначається про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалених у відповідності до законодавчих вимог на підставі повно встановлених обставин справи. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 1990 року. Рішенням Овідіопольського районного суду від 17 травня 1993 року шлюб між ними було розірвано.
 
Рішенням Овідіопольської селищної ради № 42 від 10 грудня 1992 року ОСОБА_2 була виділена земельна ділянка площею 0,10 га по АДРЕСА_1 . Однак вказана земельна ділянка не приватизована, знаходиться у комунальній власності Овідіопольської селищної ради.
 
У відповідності до розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації № 87 від 12 лютого 2003 року ОСОБА_2 отримала в приватну власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,7178 га на території Овідіопольської селищної ради масив № НОМЕР_1 , ділянка №  НОМЕР_2 , що підтверджується державним актом серії ІІ-ОД № 030599, зареєстрованим за № 652 в Книзі записів державних актів на право приватної власності 30 липня 2003 року.
 
Звертаючись в суд із цим позовом, ОСОБА_1 вказував, що вищенаведені земельні ділянки належать до обсягу майна, набутого сторонами у період шлюбу, а тому підлягають поділу між ними. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
 
За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.
 
Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
 
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Аналогічне за змістом положення було закріплене у КпШС України, чинному на момент перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, стаття 22 якого передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. 
 
Конструкція наведених законодавчих положень свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
 
Зазначена презумпція може бути спростована - один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку.
 
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її оспорює.
 
Разом із цим, законодавством передбачені випадки, за яких майно, яке хоча й було набуте у власність одним із подружжя, належатиме дружині (чоловікові) на праві особистої приватної власності.  
 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині поділу вищевказаної земельної ділянки площею 4,7178 га, що пояснюється належністю такої земельної ділянки на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 , оскільки була отримана нею у відповідності до розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації від 12 лютого 2003 року, тобто після розірвання шлюбу між сторонами.
 
Виходячи з установлених судами обставин справи, земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,10 га по АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності Овідіопольської селищної ради. Зазначена обставина також не спростовувалась ОСОБА_1 . Таким чином, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вказали на безпідставність заявленого позову в частині поділу такої земельної ділянки, право власності на яку не оформлене у встановленому законом порядку за відповідачем, що, в свою чергу не дає можливості для встановлення існування підстав віднесення цього об`єкта нерухомого майна до спільного майна подружжя.
 
З урахуванням вищевикладеного, посилання позивача у касаційній скарзі на встановлену у судовому рішенні при розгляді іншої справи обставину перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах у період з 1997 року по квітень 2003 року не спростовує встановлену судами обставину належності земельної ділянки площею 4,7178 га на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 , а також перебування іншої земельної ділянки площею 0,10 га у комунальній власності. Більше того, зі змісту рішення суду Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 липня 2010 року, на яке посилається заявник та копія якого наявна у матеріалах справи (а. с. 20) вбачається, що вказаним судовим рішенням було встановлено лише факт існування між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (відповідачем у справі, що переглядається) родинних відносин та, при цьому, про ведення спільного господарства між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (сторонами у справі, що переглядається) судом не зазначалось. 
 
Доводи касаційної скарги висновку судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права у справі. 
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	Грушицький А. І.	
 	    Сердюк В. В.	
 	    Фаловська І. М.