ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 758/5355/17
провадження № 61-741св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , фізична особа-підприємець ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Національна поліція України, Міністерство внутрішніх справ України,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником - адвокатом Салатюком Дмитром Васильовичем, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 3 серпня 2017 року, ухвалене у складі судді Зарицької Ю. Л., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Білич І. М., Шахової О. В., Поліщук Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Національна поліція України, Міністерство внутрішніх справ України, про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію.
В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 у публічному виступі поширив щодо нього інформацію наступного змісту: «...Это надо видеть, какая у них система... Среди бела дня, среди..., в центре Украины..., вот целая система организована. Абсолютно мафиозная. Нет ни одного полицейского... Потому что полиция берет 100 тысяч долларов в день, чтобы закрывать на это глаза. И это делится между ОСОБА_1, часть между прокуратурой, часть - местным властям»; «...Зарабатывает таможня, ОСОБА_1, прокуратура, СБУ, все, кто крышует, местный губернатор и облсовет».
Зазначений       виступ      розміщений      в мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 ; володільцем відповідного доменного імені є фізична особа-підприємець ОСОБА_3 . 
Також цей відеозапис розміщений на офіційному каналі ОСОБА_2 на Інтернет-ресурсі  Youtube за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 . Він відкритий для перегляду необмеженому колу осіб як на території України, так і за її межами.
ОСОБА_1 зазначає, що поширена  ОСОБА_2 інформація є неправдивою та недостовірною, а також порочить його честь, гідність та шкодить діловій репутації, так як фактично є прямим обвинуваченням у злочинних діях, а саме у вчиненні корупційних кримінальних правопорушень, що не відповідає дійсності та є брехнею.
Посилаючись на викладене, просив:
-                   визнати недостовірною і такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 інформацію наступного змісту:  «...Это надо видеть, какая у них система... Среди бела дня, среди..., в центре Украины..., вот целая система организована. Абсолютно мафиозная. Нет ни одного полицейского... Потому что полиция берет 100 тысяч долларов в день, чтобы закрывать на это глаза. И это делится между ОСОБА_1, часть между прокуратурой, часть - местным властям»; «...Зарабатывает таможня, ОСОБА_1, прокуратура, СБУ, все, кто крышует, местный губернатор и облсовет»;
-                   зобов`язати ОСОБА_2 і фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 спростувати цю інформацію шляхом розміщення в мережі Інтернет на тому ж веб-сайті протягом 10 календарних днів після набрання законної сили рішенням суду у даній справі відеозапису спростування із виступом ОСОБА_2 , у якому він оголосить резолютивну частину судового рішення із зазначенням, що поширена ним інформація є недостовірною і такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію позивача;
-                   зобов`язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 протягом 10 календарних днів після набрання законної сили рішенням суду видалити з веб-сайта відеозапис із виступом ОСОБА_2 , розміщений за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 3 серпня 2017 року позов задоволено частково.
Визнано недостовірною і такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у виступі, оприлюдненому на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_5 », а саме: «... полиция берет 100 тысяч долларов в день, чтобы закрывать на это глаза. И это делится между ОСОБА_1, часть между прокуратурой, часть - местным властям»; «зарабатывает таможня, ОСОБА_1, прокуратура, СБУ, все, кто крышует местньй губернатор и облсовет».
Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати зазначену недостовірну інформацію у той же спосіб, у який її поширено, а саме шляхом розміщення в мережі Інтернет на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_5»протягом 10 календарних днів після набрання законної сили рішенням суду у даній справі відеозапису, в якому ОСОБА_2 належить оголосити резолютивну частину судового рішення із зазначенням, що розповсюджена ним інформація є недостовірною і такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 .
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що поширена ОСОБА_2 інформація є фактичними твердженнями про вчинення ОСОБА_1 злочинних дій, проте її достовірність та відповідність дійсності ОСОБА_2 не довів, що є підставою для визнання такої інформації недостовірною та спростування у спосіб, в який вона поширена.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , суд першої інстанції послався на те, що ця особа не є власником веб-сайту «ІНФОРМАЦІЯ_5», оскільки останній, здійснюючи свою підприємницьку діяльність, зареєстрував відповідне доменне ім`я на замовлення іншої особи за грошову винагороду на підставі цивільно-правового договору.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Подільського районного суду м. Києва від 3 серпня 2017 року залишено без змін.
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо недостовірності поширеної ОСОБА_2 інформації та наявності правових підстав для її спростування, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив рішення Подільського районного суду м. Києва від 3 серпня 2017 року в частині задоволення позовних вимог та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року у відповідній частині скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних частинах ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. 
Заявник зазначає, що спірна інформація є його оціночними судженнями, а не фактичними твердженнями, тому відповідно до Закону України «Про інформацію» не підлягає спростуванню.
Вказує, що ОСОБА_1 є публічною особою і межа допустимої критики його діяльності є ширшою, ніж щодо окремої пересічної особи. 
На думку заявника, суди допустили неповноту судового розгляду, так як не встановили дійсного власника веб-сайту «ІНФОРМАЦІЯ_5».
Ухвалою Верховного Суду від 2 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Позиція інших учасників справи
У січні 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому послався на безпідставність її доводів. Вказав, що поширена ОСОБА_2 інформація є не оціночними судженнями, а фактичними твердженнями, які можуть бути перевірені на предмет достовірності, так як вона містить прямі посилання на вчинення ним злочинних дій; ця інформація є не критикою його діяльності, а прямим обвинуваченням у вчиненні корупційних кримінальних правопорушень.
Також у січні 2018 року відзив на касаційну скаргу подало Міністерство внутрішніх справ України і вказало, що висловлювання ОСОБА_2 є фактичними ствердженнями про вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, так як не містить мовних засобів, що характерні для інформації, висловленої у формі припущення. За таких обставин, враховуючи недостовірність поширеної інформації, вважало судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій законними та обґрунтованими.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_5» за посиланням  ІНФОРМАЦІЯ_6 та на веб-сайті «Youtube» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_7 розміщено відеозапис виступу ОСОБА_2 , під час якого він повідомив, зокрема, наступне: «...Это надо видеть, какая у них система... Среди бела дня, среди..., в центре Украины..., вот целая система организована. Абсолютно мафиозная. Нет ни одного полицейского... Потому что полиция берет 100 тысяч долларов в день, чтобы закрывать на это глаза. И это делится между ОСОБА_1, часть между прокуратурой, часть - местным властям»; «...Зарабатывает таможня, ОСОБА_1, прокуратура, СБУ, все, кто крышует, местный губернатор и облсовет».
Вказані відеозаписи перебувають у вільному доступі для необмеженої кількості осіб та викликали значний суспільний резонанс, про що свідчить посилання на ці виступи інших засобів масової інформації, в тому числі Інтернет-видань, а також коментарі фізичних осіб.
Згідно з листом Генеральної прокуратури України від 14 лютого 2017 року з лютого 2014 року по теперішній час у провадженні слідчих Генеральної прокуратури України та територіальних прокуратур кримінальних проваджень за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень не перебувало і не перебуває.
Обставин, які б свідчили про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань будь-яких відомостей щодо вчинення у 2015-2016 роках ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, оголошення йому підозри про вчинення кримінального правопорушення або ухвалення щодо нього обвинувального вироку у будь-якій кримінальній справі, судами не встановлено.
Також суди встановили, що фізична особа-підприємець ОСОБА_3 не є власником веб-сайту «ІНФОРМАЦІЯ_5 », а зареєстрував вказане доменне ім`я у ході своєї підприємницької діяльності на замовлення іншої особи за грошову винагороду.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзивів на неї, суд дійшов таких висновків. 
Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. 
Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань підлягає реалізації із урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну та таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію.
Так, згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Водночас, стаття 68 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
За змістом статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, їх недоторканність, а також на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності та честі, ділової репутації.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (стаття 277 ЦК України).
При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. 
Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації і з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (стаття 30 Закону України «Про інформацію»).
Не має характеру оціночних суджень інформація, яка стосується конкретних подій, конкретної особи та подається як установлений факт. 
Судження вважається таким, що має оціночний характер, якщо воно виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
Суди попередніх інстанцій з поданих сторонами доказів встановили, що відеозапис виступу  ОСОБА_2 оприлюднений на кількох веб-сайтах, є у вільному доступі, тобто доведений до відома необмеженій кількості осіб. Поширена інформація стосувалася особисто ОСОБА_1 та за своїм характером є такою, що принижує його честь і гідність, а також шкодить діловій репутації, так як містить негативну оцінку діяльності позивача. 
Також суди встановили, що за характером висловлювань і вжитих словосполучень ця інформація є фактичними твердженнями, оскільки містить посилання як на такі, що реально існують, факти вчинення ОСОБА_1 корупційних кримінальних правопорушень, а саме регулярне отримання ним неправомірної вигоди за нездійснення дій щодо перешкоджання злочинній діяльності інших осіб.
Встановивши такі обставин та врахувавши недоведеність існування будь-яких кримінальних проваджень за підозрою чи обвинуваченням позивача у вчиненні кримінальних правопорушень, суди попередніх інстанцій правильно застосували статтю 32 Конституції України, статті 277, 297, 299 ЦК України і статтю 30 Закону України «Про інформацію», визнали оспорювану інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію позивача, а також зобов`язали ОСОБА_2 спростувати її у спосіб, в який вона поширена. 
Так як фізична     особа-підприємець ОСОБА_3 не      є     власником веб-сайту «ІНФОРМАЦІЯ_5», а зареєстрував вказане доменне ім`я у ході своєї підприємницької діяльності на замовлення іншої особи за грошову винагороду, суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні заявлених до нього позовних вимог.
Доводи заявника про те, що спірна інформація є його оціночними судженнями, а не фактичними твердженнями, тому відповідно до Закону України «Про інформацію» не підлягає спростуванню, касаційний суд відхиляє.
У справі «Бразільє проти Франції» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що для розрізняння тверджень щодо фактів та оціночних суджень необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань.
Так, оціночними судженнями є інформація, яка, з урахуванням характеру вжитих висловлювань, відображає особисте ставлення автора до змісту висловленої ним думки. 
Суди попередніх інстанцій оцінили зміст виступу    ОСОБА_2 та поширену ним інформацію і встановили, що відповідні висловлювання мали стверджувальну форму, при цьому автор не використовував мовні засоби, характерні для припущень, повідомлення суб`єктивних думок або власних поглядів. За таких обставин суди дійшли висновку, що повідомлені ОСОБА_2 факти участі позивача у корупційних кримінальних правопорушеннях висловлені у стверджувальній формі, тому можуть бути перевірені на предмет їх правдивості і достовірності та не вважаються оціночними судженнями. 
Суд касаційної інстанції відповідно до визначених статтею 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, повноважень не може здійснювати переоцінку доказів, встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Посилання заявника на те, що  ОСОБА_1 є публічною особою, тому межа допустимої критики його діяльності є ширшою, ніж щодо окремої пересічної особи, що підтверджується також практикою Європейського суду з прав людини, не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позову. 
Так, дійсно, позивач є публічною особою, у зв`язку з чим його діяльність і вчинки є об`єктом ретельного громадського контролю, а межа їх допустимої критики є значно ширшою, ніж щодо окремої пересічної особи. 
У рішенні суду «Сіреджук проти України» Європейський суд з прав людини в черговий раз зазначив, що критичні оціночні судження не підлягають доведенню. Проте, якщо поширена інформація має форму обвинувачення, сформульованого як пряме твердження про потенційні кримінальні зловживання, це є досить серйозним. У разі тверджень однієї особи щодо поведінки іншої особи може бути важко встановити різницю між твердженнями щодо фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. За таких обставин Європейський суд з прав людини не вбачав порушень у тому, що національні суди вимагали обґрунтування тверджень щодо фактів, які лежали в основі висловлених думок, які за відсутності достатніх доказів могли вважатися наклепницькими.
Тобто, слід розрізняти критику діяльності та стверджувальні висловлювання щодо вчинення кримінальних правопорушень, як має місце у цій справі. Критикуючи будь-чию діяльність, особа висловлює свою оцінку дій та вчинків іншої особи і така інформація дійсно є оціночними судженнями. Проте інформація, повідомлена  ОСОБА_2 , є фактичними твердженнями про вчинення позивачем злочинних дій, а не оцінкою його діяльності при виконанні посадових обов`язків, тому правдивість такої інформація могла бути предметом перевірки судами.
Доводи заявника про те, що суди допустили неповноту судового розгляду і не встановили дійсного власника веб-сайту «ІНФОРМАЦІЯ_5», касаційний суд відхиляє.
Дійсно, відповідачами у справі про спростування інформації, оприлюдненої на веб-сайті, є власник такого веб-сайта та автор інформації. При цьому встановлення відповідачів і зазначення їх даних у позовній заяві згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства є обов`язком позивача. 
Стаття 33 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, встановлювала, що суд замінює первісного відповідача належним відповідачем або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача за клопотанням позивача, а згідно зі статтею 11 ЦПК України у тій же редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених нею вимог.
ОСОБА_1 , звертаючись із цим позовом, послався на те, що власником веб-сайта «ІНФОРМАЦІЯ_5 » є фізична особа-підприємець ОСОБА_3 . Після подання цим відповідачем доказів на спростування зазначеної обставини позивач будь-яких клопотань щодо витребування додаткових доказів для з`ясування особи дійсного власника веб-сайта не заявляв; ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні заявлених до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 позовних вимог не оскаржив. 
За таких обставин посилання заявника на допущену судами попередніх інстанцій неповноту судового розгляду є помилковими. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухали суду апеляційної інстанції без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401 та 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником - адвокатом Салатюком Дмитром Васильовичем, залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 3 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:  	С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов