Ухвала    
 
06 травня 2020 року
м. Київ
справа № 727/1116/19
провадження № 61-7401 ск20 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці у складі судді Чебан В. М.               від 04 грудня 2019 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці у складі судді Чебан В. М. від 19 грудня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Литвинюк І. Б., Лисака І. Н., від 02 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_4 звернулися до суду з вказаним позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посилаючись на те, що є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 , як інший співвласник житлового приміщення, перешкоджає їм користуватись вказаною квартирою, зокрема поміняла замки від вхідних дверей та відмовляється надати ключ від них. ОСОБА_1 , яка проживає в спірній квартирі без реєстрації, також відмовилась надати ключі від вхідних дверей, тому просили суд усунути ці перешкоди шляхом вселення ОСОБА_2 , разом із малолітнім сином ОСОБА_3 до спірної квартири та передати їм ключі від вхідних дверей цієї квартири.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 грудня                2019 року позов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_5 та ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_2 , разом із малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартиру АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей цієї квартири. Стягнуто з ОСОБА_5 та             ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі по 768,40 грн з кожної.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці                 від 19 грудня 2019 року стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за надання правничої допомоги в сумі                           6 083,34 грн., а саме по 3 041,67 грн з кожної.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 02 квітня 2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 грудня            2019 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду                         м. Чернівці від 19 грудня 2019 року залишено без змін.
У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга             ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасуватита направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції або ухвалити нове рішення.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України                   від 29 листопада 2017 року у справі № 6-1945цс17, стосовно вирішення питання про місце проживання дитини та вирішення питання про те, з ким з батьків буде проживати дитина (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).  
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд визнає її необґрунтованою, з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 є власником 5/12 частин квартири АДРЕСА_1 . Відповідачу ОСОБА_5 належить 7/12 частин спірної квартири.
У спірній квартирі зареєстровані позивачі ОСОБА_2 з 06 листопада               2007 року та ОСОБА_3 з 10 травня 2018 року. Відповідач ОСОБА_1 та двоє дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають в спірній квартирі без реєстрації.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним (стаття 41 Конституції України).
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина перша та друга статті 319 ЦК України).
У силу частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати будь-яких усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми права, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 521/17805/16-ц та від 06 квітня                2020 року у справі № 754/14843/16-ц.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Установивши, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідачі чинять йому із малолітнім сином перешкоди у користуванні належної йому на праві власності частки спірної квартири, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивача із його малолітнім сином.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 6-1945цс17, є безпідставними. Так, наведене як приклад неоднакового застосування норм матеріального права судове рішення, ухвалене за інших встановлених судами фактичних обставин справи. При цьому, суд бере до уваги, що ОСОБА_1 не є законним представником малолітнього ОСОБА_3 , тому її доводи про фактичне визначення місця проживання дитини з батьком у спірній квартирі є неспроможними і не стосуються спору про усунення перешкод власнику у здійсненні права власності щодо житлового приміщення.
Інші доводи касаційної скарги у цілому зводяться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки суду, який їх обгрунтовано спростував. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України підстав для визнання касаційної скарги  ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду                    м. Чернівці від 04 грудня 2019 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 грудня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах якого діє ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням.
Додані до скарги матеріали повернути заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                             О. В. Білоконь
О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара