Постанова
Іменем України 
 
07 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/4256/17
провадження № 61-38663св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Кредитна спілка «Альянс Україна»,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2018 року у складі судді Леонтюк Л. К. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2018 рокуу складі колегії суддів: Кравець В. А., Музичко С. Г., Махлай Л. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У березні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Кредитної спілки «Альянс Україна» (далі - КС «Альянс Україна») про захист прав споживача та стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання з повернення вкладу та процентів за вкладом, посилаючись на те, що 15 грудня 2008 року між Львівським відділенням КС «Альянс Україна» та її батьком - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено договір № 0184-08дЛВ23с про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок в розмірі 66 170 грн на строк до 15 січня 2010 року. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 13 серпня 2009 року Першою Львівською державною нотаріальною конторою, після смерті батька вона успадкувала вищевказаний грошовий вклад з усіма видами нарахувань. Однак відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання та не повернув їй своєчасно грошовий вклад з нарахованими відсотками. Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 червня 2011 року у справі                № 2-3853/11 було стягнуто з КС «Альянс Україна» на її користь внесок за депозитним рахунком в сумі 58 570 грн та нараховані, але не сплачені відсотки у розмірі 5 100 грн. 16 лютого 2012 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції (далі - Ленінський ВДВС Вінницького МУЮ)було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим на підставі вказаного рішення суду, а 24 березня 2015 року - повернуто їй виконавчий документ через відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості. Вважає, що на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач повинен сплатити їй пеню за прострочення виконання зобов`язання з повернення вкладу та процентів за період з 24 березня 2015 року по 03 березня 2017 року в розмірі 1 208 402,13 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з КС «Альянс Україна» на свою користь зазначену суму грошових коштів.
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спадкування права на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв`язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов`язків, можливе лише за умови, що сплата неустойки (штрафу, пені) була присуджена судом спадкодавцеві за його життя. Оскільки за життя і до закінчення терміну дії договору про залучення внеску (вкладу)  ОСОБА_2 (вкладник за договором та спадкодавець) не звертався до суду з позовом про присудження неустойки і таке рішення судом не ухвалювалося, то позов ОСОБА_1 як спадкоємця вкладника про стягнення пені в розмірі 3 % за кожен день прострочення виконання зобов`язання є безпідставним.
 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2018 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Аргументи  ОСОБА_1 щодо наявності у неї права на стягнення з відповідача пені у розмірі 3 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговують на увагу, оскільки у відповідача виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів на підставі судового рішення, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У липні 2018 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1  мотивована тим, що у зв`язку з неналежним виконанням КС «Альянс Україна» своїх зобов`язань за договором про залучення внеску (вкладу) від 15 грудня 2008 року вона має право на стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки до неї в порядку спадкування перейшли всі права та обов`язки за вказаним правочином. Право на стягнення пені за прострочення виплати вкладу та відсотків, які на підставі рішення суду відповідач сплатив лише 31 травня 2017 року, не належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не входили до складу спадщини. Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах від 04 вересня 2013 року у справі № 6-67цс13, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-65цс13, від 20 листопада 2013 року у справі № 6-129цс13, від 25 грудня 2013 року у справі № 6-140цс13,           від 21 вересня 2016 року у справі № 6-544цс16, від 28 вересня 2016 року у справі    № 6-1699цс16 та безпідставно застосували до спірних правовідносин положення частини другої статті 1230 ЦК України. 
 
У серпні 2018 року КС «Альянс Україна» подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. Чинним законодавством не передбачено можливості звернення до суду з вимогою про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання за рішенням суду, оскільки на цій стадії слід вирішувати питання про належне виконання вже існуючого рішення та про застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 26 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Дарницького районного суду міста Києва.
 
13 вересня 2018 року справа № 753/4256/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Судами встановлено, що 15 грудня 2008 року між Львівським відділенням КС «Альянс Україна» та ОСОБА_2 (батьком позивача) було укладено договір                № 0184-08дЛВ23с про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок в розмірі 66 170 грн на строк до 15  січня 2010  року.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
 
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 13 серпня 2009 року Першою Львівською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_1 успадкувала грошовий вклад з відповідними відсотками та усіма видами нарахувань, що знаходиться у Львівському відділенні КС «Альянс Україна» на депозитному рахунку, який належав спадкодавцю ОСОБА_2 .
 
Після закінчення строку дії вищевказаного договору, а саме 15 січня 2010 року ОСОБА_1 звернулася до КС «Альянс Україна» із заявою про виплату їй вкладу та нарахованих відсотків шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок в Публічному акціонерному товаристві «Брокбізнесбанк».
 
Однак відповідач не повернув позивачу як спадкоємцю члена кредитної спілки грошовий вклад з нарахованими відсотками, у зв`язку з чим ОСОБА_1 була вимушена звернутися до суду з відповідним позовом.
 
Заочним рішення Дарницького районного суд міста Києва від 10 червня 2011 року у справі № 2-3853/11 було стягнуто з КС «Альянс Україна» на користь ОСОБА_1 внесок за депозитним рахунком в сумі 58 570 грн та нараховані, але не сплачені відсотки в розмірі 5 100 грн за договором від 15 грудня 2008 року № 0184-08дЛВ23с.
 
Зазначеним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 є не вкладником, а спадкоємцем грошового вкладу з відповідними відсотками та усіма видами нарахувань, що знаходилися на депозитному рахунку спадкодавця ОСОБА_2 
 
16 лютого 2012 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Вінницького МУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим на підставі вказаного рішення суду.
 
24 березня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості, залишок якої становить 52 951,43 грн.
 
Відповідно до частини першої, абзацу третього частини другої статті 23 Закону України «Про кредитні спілки» внески (вклади) членів кредитної спілки на депозитні рахунки, а також нарахована на такі кошти та пайові внески плата (проценти) належать членам кредитної спілки на праві приватної власності. Кожний член кредитної спілки має право одержати належні йому кошти, зазначені в частині першій цієї статті, у порядку і строки, які визначені відповідно до частини сьомої статті 10 цього Закону, статуту кредитної спілки або укладеними з членом кредитної спілки договорами. 
 
Згідно з частиною сьомою статті 10 Закону України «Про кредитні спілки» повернення вкладів провадиться за взаємною згодою сторін або не пізніше строку, передбаченого відповідним договором. 
 
За частиною першою статті 21 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка відповідно до свого статуту залучає на договірних умовах внески (вклади) своїх членів на депозитні рахунки як у готівковій, так і в безготівковій формі. 
 
Порядок надання депозитних послуг кредитними спілками визначений Правилами здійснення депозитних операцій для кредитних спілок, затвердженими розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 30 грудня 2011 року № 821, відповідно до яких операції кредитної спілки з внесками (вкладами) членів кредитної спілки на депозитні рахунки - операції, які здійснюються із внесками (вкладами) на депозитні рахунки та включають залучення і виплату грошових коштів, нарахування та виплату процентів за такими внесками (вкладами), що підлягають обов`язковій фіксації в комплексній інформаційній системі кредитної спілки. Сума внеску (вкладу) на депозитний рахунок, строки дії договору залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок, умови залучення та повернення внеску (вкладу) на депозитний рахунок, а також нараховані на такі внески (вклади) на депозитний рахунок проценти (плата) визначаються між кредитною спілкою та членом кредитної спілки на договірних умовах. Договір про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок укладається в письмовій формі. Нарахування процентів визначається умовами договору про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок. Кредитні спілки повертають внески (вклади) на депозитні рахунки та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок між вкладником і кредитною спілкою. Кредитна спілка виплачує вкладникові проценти на суму внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок в розмірі, який встановлюється в договорі про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок.
 
За своєю правовою природою договір про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок має багато спільного з договором банківського вкладу. Тому допустимим є застосування аналогії закону щодо прогалин правового регулювання відносин за договорами про залучення внеску (вкладу), які укладаються кредитними спілками.
 
За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
 
Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК Українидоговір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
 
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
 
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Частиною другою статті 1230 ЦК України визначено, що до спадкоємця переходить право на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв`язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов`язків, яка була присуджена судом спадкодавцеві за його життя.
 
Положення статті 1218 та статті 1230 ЦК України співвідноситься між собою як загальне та спеціальне положення.
 
Таким чином, частина друга статті 1230 ЦК України є спеціальною нормою, яка встановлює виникнення права на стягнення неустойки на користь спадкоємця, якщо вона присуджена спадкодавцю за його життя.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь пеню за прострочення виконання зобов`язання з повернення вкладу та процентів за вкладом на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
 
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, врахувавши вищенаведені норми матеріального права та встановивши фактичні обставини справи, обґрунтовано виходили з того, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вкладником кредитної спілки був спадкодавець  ОСОБА_2 , а не  ОСОБА_1 . Умови виникнення у спадкоємця права на стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлює частина друга статті 1230 ЦК України. Таке право у спадкоємця виникає лише в тому випадку, якщо неустойка була присуджена спадкодавцю за життя. Однак такого права позивач не успадкувала, оскільки за життя ОСОБА_2 не було присуджено до стягнення неустойку за неналежне виконання кредитною спілкою умов договору від 15 грудня 2008 року № 0184-08дЛВ23с щодо повернення вкладнику грошових коштів, внесених на депозитний рахунок.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 18 вересня 2019 року у справі № 753/4351/17 (провадження № 61-45486св18), від 26 грудня 2019 року у справі № 753/22893/17 (провадження № 61-13468св19), від 10 лютого 2020 року у справі № 753/4353/17 (провадження № 61-41140св18), ухвалених у справах за участю цих же сторін з тим же предметом позову - щодо стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», однак за інший період часу. 
 
За наведених обставин не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно застосували до спірних правовідносин положення частини другої статті 1230 ЦК України.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінкузгідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Аргументи заявника про те, що у зв`язку з неналежним виконанням КС «Альянс Україна» своїх зобов`язань за договором про залучення внеску (вкладу) від 15 грудня 2008 рокувона має право на стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки до неї в порядку спадкування перейшли всі права та обов`язки за вказаним правочином, є неспроможними з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
 
Частиною п`ятою статті 11 ЦК України передбачається виникнення цивільних прав та обов`язків з рішення суду. Таким чином, на підставі рішення суду можуть виникати зобов`язання, які залежно від змісту можуть бути грошовими або негрошовими.
 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
 
У справі, яка переглядається,   ОСОБА_1 скористалася правами кредитора - пред`явила позов до кредитної спілки про стягнення вкладу та відсотків, про що свідчить заочне рішення Дарницького районного суд міста Києва від 10 червня 2011 року. Тому договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, а не частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Посилання  ОСОБА_1 на те, що вона є споживачем фінансових послуг, не заслуговують на увагу, оскільки в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» таким споживачем був вкладник кредитної спілки ОСОБА_2 , а не позивач.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно залишили поза увагою правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах від 04 вересня 2013 року у справі № 6-67цс13, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-65цс13, від 20 листопада 2013 року у справі № 6-129цс13, від 25 грудня 2013 року у справі № 6-140цс13, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-544цс16, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16, є неспроможними, оскільки ці рішення стосувалися права спадкоємця на отримання вкладу та процентів за договором, а не неустойки, а також - права вкладника на стягнення пені, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів», тоді як в цій справі позивач не є вкладником.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов