Постанова
Іменем України
 
25 березня 2020 року 
м. Київ
справа № 755/14291/18
провадження № 61-20028св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство «Укрвакцина» Міністерства охорони здоров`я України,
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Укрвакцина» Міністерства охорони здоров`я України на постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року Іванченко М. М., Желепи О. В., Рубан С. М.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (далі - Закон України № 460-IX).
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Укрвакцина» Міністерства охорони здоров`я України (далі - ДП «Укрвакцина» МОЗ України), третя особа - ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Позовна заява мотивована тим, що з 11 квітня 2018 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ДП «Укрвакцина» МОЗ України на різних посадах.
Наказом № 18-ос від 14 серпня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади виконуючого обов`язки (далі - в. о.) головного бухгалтера через відсутність на роботі без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Копія наказу про звільнення позивачу не вручалась, про існування цього наказу позивач дізнався випадково.
Також ОСОБА_1 зазначав, що дійсно був відсутнім на роботі 
з 06 по 13 серпня 2018 року, однак причина його відсутності була поважною, оскільки позивач був відсутнім на роботі у зв`язку із травмою (пошкодженням зв`язок на нозі), яку він отримав на тренуванні 03 серпня 2018 року, однак не надавши цьому значення, поїхав на роботу для виконання своїх обов`язків. Згодом біль почав посилюватися, і, поїхавши на обід додому, позивач зрозумів, що не в змозі пересуватися, про що він у той же день попередив генерального директора ДП «Уквакцина» МОЗ України ОСОБА_3 , а також головного інженера ДП «Укрвакцина» МОЗ Україна ОСОБА_4 
14 серпня 2018 року позивач з`явився на роботу та з`ясував, що на підприємстві призначено нового в. о. генерального директора ОСОБА_2 , який почав чинити на позивача тиск та вимагав, щоб останній звільнився з роботи за власним бажанням, оскільки позивач звільнитися відмовився, після чого ОСОБА_2 повідомив його про звільнення за прогул.
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним наказ № 18-ос від 14 серпня 2018 року та поновити його на займаній посаді в. о. головного бухгалтера ДП «Укрвакцина» МОЗ України; стягнути з ДП «Укрвакцина» МОЗ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 
6 000 грн; стягнути з ДП «Укрвакцина» МОЗ України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі, визначеному на день ухвалення рішення суду про поновлення на роботі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 
2019 року (у складі судді Галагана В. І.) у задоволенні позову 
ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами протиправності дій відповідача під час його звільнення та не надано доказів порушення його трудових прав.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі у ДП «Укрвакцина» МОЗ України на посаді в. о. головного бухгалтера.
Стягнуто з ДП «Укрвакцина» МОЗ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 281 000 грн (обрахований з врахуванням податків та обов`язкових платежів).
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що обставини отримання позивачем травми були встановлені судом першої інстанції, та зважаючи на те, що ОСОБА_1 за згодою керівника не був присутнім на роботі, тобто, факт відсутності на роботі без поважних причин, не підтверджений, отже його звільнення є незаконним.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року про виправлення описки виправлено описку, допущену у мотивувальній частині постанови Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, а саме:
замість: «Апеляційний суд погоджується з такими висновком суду з огляду на таке» читати: «Апеляційний суд не погоджується з такими висновком суду з огляду на таке»; замість: «Зважаючи на те, що ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції не надав доказів на поважність причин відсутності на роботі у період з 6 серпня 2018 року                  по 13 серпня 2018 року та не спростував наявні в матеріалах справи акти про відсутність на робочому місці без поважних причин, то апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.» читати: «Зважаючи на те, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції надав докази на поважність причин відсутності на роботі у період з 6 серпня 2018 року по 13 серпня 2018 року та спростував наявні в матеріалах справи акти про відсутність на робочому місці без поважних причин, то апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов незаконного та необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.»
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ДП «Укрвакцина» МОЗ України просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд при дослідженні доводів позивача, дійшов помилкового висновку, що відповідач повинен був запропонувати позивачу всі вільні вакансії, які відповідають його спеціальності, оскільки норма КЗпП України застосовується лише під час вивільнення працівників в зв`язку із скороченням штату підприємства, де й пропонують працівникові посаду, яка відповідає спеціальності працівника. 
У зв`язку із тим, що позивач був звільнений за прогули (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України) йому й не була запропонована посада, яка б відповідала його професійним критеріям. 
Крім того, апеляційний суд зазначив, що позивача було звільнено законно, проте апеляційний суд прийняв до уваги лише безпідставні та бездоказові пояснення позивача, доводи відповідача суд апеляційної інстанції до відома не прийняв, чим порушив вимоги статті 129 Конституції України.
Разом з тим, ухвалюючи судове рішення, апеляційний суд поновив позивача на посаді в. о. головного бухгалтера, однак, ОСОБА_1 був прийнятий на посаду бухгалтера.
Доводи інших учасників справи
У січні 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для її скасування відсутні.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.
У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що наказом № 07-ос від 10 квітня 2018 року 
ОСОБА_1 з 11 квітня 2018 року прийнято на посаду головного бухгалтера ДП «Укрвакцина» МОЗ України.
13 квітня 2018 року Наказом МОЗ України № 39-Адм «Про проведення перевірки в ДП «Укрвакцина» МОЗ України відсторонено ОСОБА_3 від посади генерального директора ДП «Укрвакцина» МОЗ України на період здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні 
з 13 квітня до 08 червня 2018 року. Призначено в.о. генерального директора ДП «Укрвакцина» МОЗ України ОСОБА_7., першого заступника генерального директора ДП «Укрвакцина». Утворено та затверджено склад комісії для проведення перевірки діяльності ДП «Укрвакцина» МОЗ України.
Листом МОЗ України від 11 травня 2018 року повідомлено ДП «Укрвакцина» МОЗ України про непогодження призначення ОСОБА_1 на посаду головного бухгалтера ДП «Укрвакцина» МОЗ України у зв`язку із не відповідністю кваліфікаційним вимогам, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29 грудня 2004 року 
№ 336.
На підставі листа МОЗ України від 11 травня 2018 року Наказом 
ДП «Укрвакцина» МОЗ України та за згодою ОСОБА_1 останнього 11 травня 2018 року переведено на посаду бухгалтера ДП «Укрвакцина» МОЗ України.
25 травня 2018 року рішенням зборів управління ДП «Укрвакцина» МОЗ України (протокол № 3 від 25 травня 2018 року) призначено 
в. о. генерального директора ДП «Укрвакцина» головного інженера ОСОБА_4.
Наказом ДП «Укрвакцина» МОЗ України з 01 червня 2018 року покладено на ОСОБА_1 за його згодою обов`язки головного бухгалтера ДП «Укрвакцина» МОЗ України.
18 липня 2018 року Наказом МОЗ України № 77-Адм «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 13 квітня 2018 року № 39-Адм» покладено виконання обов`язків генерального директора ДП «Укрвакцина» МОЗ України на заступника генерального директора ДП «Укрвакцина» МОЗ України ОСОБА_2.
Відповідно до акта, складеного начальником служби безпеки 
ОСОБА_5 , у присутності референта ОСОБА_6 та старшого бухгалтера ОСОБА_10., в. о. головного бухгалтера ОСОБА_1 був відсутній на роботі 06 серпня 2018 року з 09.00 год. до 18.00 год. (весь робочий день).
Актом від 07 серпня 2018 року встановлено неявку в. о. головного бухгалтера ОСОБА_1 на роботі 06 серпня 2018 року з 09.00 год. до 18.00 год., а також 07 серпня 2018 року з 09.00 год. до 18.00 год.
Також відповідно до акта від 08 серпня 2018 року встановлено неявку в. о. головного бухгалтера ОСОБА_1 на роботі 08 серпня 2018 року з 09.00 год. до 18.00 год.
Актом від 09 серпня 2018 року встановлено неявку в. о. головного бухгалтера ОСОБА_1 на роботі 09 серпня 2018 року з 09.00 год. до 18.00 год.
Відповідно до акта від 10 серпня 2018 року з приводу причин відсутності на роботі за період з 06 по 09 серпня 2018 року включно в. о. головного бухгалтера ОСОБА_1 надати будь-які письмові пояснення відмовився.
Актом від 13 серпня 2018 року встановлено неявку в. о. головного бухгалтера ОСОБА_1 на роботі 13 серпня 2018 року з 09.00 год. до 18.00 год.
14 серпня 2018 рок наказом № 18-ос ДП «Укрвакцина» МОЗ України за підписом в. о. генерального директора ОСОБА_2. у зв`язку з відсутністю на роботі з 06 по 13 серпня 2018 року без поважних причин в. о. головного бухгалтера ОСОБА_1 14 серпня 2018 року звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
З наказом про звільнення ОСОБА_1 письмово не ознайомився.
Згідно з доповідною запискою, складеною інспектором з кадрів на ім`я 
в. о. директора ДП «Укрвакцина» МОЗ України ОСОБА_2., на виконання ухвали суду від 08 лютого 2019 року, під час перевірки документів було встановлено відсутність оригіналу акта щодо відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 10 серпня 2018 року, а також при прийманні кадрової документації (акт від 19 грудня 2018 року № 1) від ОСОБА_8 , помічника генерального директора з кадрових питань, не було отримано документів, які є підставами для видання наказів з кадрових питань, що не увійшли до складу особових справ.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
У частині третій статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 460-IX) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам постанова апеляційного суду не відповідає.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази факту прогулу, тобто відсутності позивача на робочому місці у робочий час у період з 06 по 13 серпня 2018 року повний робочий день, що підтверджено позивачем у змісті позовної заяви, зафіксовано актами комісії підприємства відповідача та є порушенням трудової дисципліни, встановленої правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства відповідача, за яке передбачена дисциплінарна відповідальність, в тому числі у виді звільнення у порядку пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, що також не спростовано позивачем відповідно до змісту поданих ним заяв.
При цьому, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів його перебування на лікарняному у зазначений період у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, або доказів звернення до медичних установ, здійснення виклику лікарів швидкої медичної допомоги, або доказів надання керівництвом підприємства відповідача офіційного дозволу на відсутність позивача на робочому місці у період з 06 по 13 серпня 2018 року, що мало б бути оформлено відповідним наказом керівника такого підприємства. Враховуючи зазначене, за відсутності доказів вчинення протиправних дій з боку відповідача, а також доказів поважності причин відсутності позивача на роботі у робочий час, суд першої інстанції визнав правомірним фіксування часу відсутності позивача на робочому місці у робочий час без поважних причин, наслідком чого було прийнято наказ про звільнення позивача з роботи за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України та проведено передбачені законом виплати, та із зазначених підстав відмовив у задоволенні позову.
Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про поновлення на роботі й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходив із того, що матеріалами справи підтверджено обставини отриманої позивачем травми, а також, що ОСОБА_1 був відсутнім на роботі за згодою керівника. При цьому апеляційний суд також врахував показання свідків ( ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 ,                    ОСОБА_11 ), які вказували на відсутність позивача на робочому місці у спірний період з відома керівництва в зв`язку із отриманою ним травмою             03 серпня 2018 року під час тренування. 
Разом з тим, з вказаним судовим рішенням суду апеляційної інстанції погодитися неможна. 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві, тому він спростовує заявлені працівником вимоги. Отже, зурахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюються дії роботодавця, саме відповідач повинен довести, що ці дії вчинені без порушення законодавства про працю.
Обґрунтовуючи доводи позовної заяви, ОСОБА_1 зазначав, що він був відсутній на роботі у зв`язку із травмою, яку він отримав на тренуванні 03 серпня 2018 року о 07.00 год. ранку, після чого поїхав на роботу, де виконував свої обов`язки. В обідню перерву позивач поїхав додому, оскільки в нього посилився біль, про що він у той же день попередив генерального директора ДП «Укрванцина» МОЗ України ОСОБА_3 та отримав від нього дозвіл залишитися вдома та лікуватися скільки потрібно. Згодом він також попередив про причину своєї відсутності головного інженера ДП «Укрванцина» МОЗ України ОСОБА_4 . ОСОБА_1 зазначив, що до лікаря за оформленням листка тимчасової непрацездатності він не звертався, оскільки не міг самостійно пересуватися, викликати лікаря додому також не зміг, оскільки йому було запропоновано прийти записатися на прийом до лікаря. Враховуючи вказане, ОСОБА_1 вирішив лікуватися самостійно. 
Заперечуючи проти доводів позовної заяви, ДП «Укрвакцина» МОЗ України зазначало про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці у період 
з 06 по 13 серпня 2018 року, що підтвердило копіями актів 
від 06-10 та 13 серпня 2018 року. Крім того, також надало акт про відмову підпису ОСОБА_1 про ознайомлення з наказом про звільнення.
Також, спростовуючи доводи позивача про те, що ним повідомлено генерального директора ОСОБА_3 та головного інженера 
ОСОБА_4. ДП «Укрвакцина» МОЗ України щодо його відсутності на робочому місці, відповідач зазначив із посиланням на відповідні докази (копії наказів від 13 квітня 2013 року та від 18 липня 2018 року), що станом 
на 03 серпня 2018 року ОСОБА_1 було відомо про те, що 
в. о. генерального директора ДП «Укрвакцина» МОЗ України був ОСОБА_2 .
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вирішуючи спір у справі, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.
Разом з тим, апеляційний суд врахував показання свідків 
( ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ), які вказували на відсутність позивача на робочому місці у спірний період з підстав отримання ним травми 03 серпня 2018 року під час тренування, не оцінивши їх у сукупності з усіма наявними доказами у справі.
Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшуєрозуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система.
У справі «Салов проти України» (рішення від 06 вересня 2005 року, заява 
№ 65518/01) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Проте суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував та частково задовольнив позовні вимоги на підставі одних і тих же доказів, що були досліджені судом першої інстанції, проте не мотивував підстави, з яких не взяв до уваги оцінку цих доказів, здійснену місцевим судом, тобто, здійснив переоцінку доказів.
Крім того, виправляючи описки в ухвалі від 14 листопада 2019 року, апеляційний суд не взяв до уваги, що ухвала про виправлення описки не повинна змінювати зміст судового рішення, мотивів його ухвалення, а лише усуває неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.
Таким чином, апеляційний суд, не встановивши належним чином всі обставини справи, необхідні для правильного вирішення спору, не навів належного обґрунтування підстав, з яких дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Отже, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державного підприємства «Укрвакцина» Міністерства охорони здоров`я України задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська