Постанова
Іменем України
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 405/3973/16-ц
провадження № 61-40041св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє законний представник опікун ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду                         м. Кіровограда у складі судді Іванової Л. А. від 17 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградського області у складі колегії суддів: Черненко В. В., Авраменко Т. М., Карпенко О. Л., від 31 травня                 2018 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє законний представник опікун ОСОБА_2 , про визнання на час відкриття спадщини прав та обов`язків забудовника в рівних частках та про визнання прав та обов`язків забудовника в порядку спадкування.
В обґрунтування позову вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на садибу по АДРЕСА_1 , що складається з новозбудованого житлового будинку разом з господарськими будівлями та із земельної ділянки загальною площею 400 кв. м, наданої під уже збудовану житлову будову і для продовження будівництва.
Вказане нерухоме майно фактично є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , оскільки набуте спільною працею подружжя під час перебування у шлюбі з 1975 року.
Підставою її звернення до суду стала неможливість оформлення спадкових прав після смерті матері, оскільки право на вищезазначений будинок зареєстровано не за спадкодавцем, а за ОСОБА_3 . Так, відповідач ОСОБА_2 по закінченню строку на прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_5 ввів вказаний будинок в експлуатацію, зареєстрував на себе право власності та 28 січня 2015 року подарував його ОСОБА_3 . Вважає, що зазначені дії були вчинені з метою позбавлення спадкових прав інших спадкоємців першої черги в тому числі і її. Враховуючи, що за життя ОСОБА_5 не були оформлені правоустановлюючі документи на спірний будинок та не зареєстровані речові права, однак будівництво було здійснено в установленому законом порядку, її (позивача) спадкове право підлягає захисту шляхом визнання за нею в порядку спадкування прав та обов`язків забудовника.
Змінивши позовні вимоги, позивач просила суд визнати за подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на час відкриття спадщини після смерті останньої права та обов`язки забудовників в рівних частках, а саме                       по 1/2 частці за кожним, на садибу, яка розташована за адресою:                           АДРЕСА_1 , що складається із житлового будинку з його господарськими будівлями і спорудами та із присадибної земельної ділянки загальною площею 0,04 га, наданої для будівництва даного житлового будинку; визнати  за ОСОБА_1 права та обов`язки забудовника в розмірі 1/8 частки на вказане нерухоме майно в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 ; визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 листопада                  2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Кіровоградського області від 31 травня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що оскільки відповідач ОСОБА_2 після смерті своєї дружини оформив на себе новостворене спірне нерухоме майно та відчужив його своїй дочці ОСОБА_3 , тому вирішення питання про визнання за позивачем прав забудовника в порядку спадкування після смерті матері може бути вирішене лише після скасування державної реєстрації за ОСОБА_2 цього нерухомого майна. Інші вимоги є похідними від цієї позовної вимоги.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду,                          ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
Касаційна скарга мотивована тим, що у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Оскільки спадкодавець ОСОБА_5 не дотрималась вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, суд може визнати у порядку спадкування за її дочкою ОСОБА_1 право на забудову у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , оскільки набуте спільною працею подружжя під час перебування у шлюбі.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 13 липня 2018 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою суду від 07 квітня 2020 року справу призначено до розгляду.

 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 1975 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.
 
У 1976 році ОСОБА_2 без дозволу та відповідної технічної документації, за згодою власника домоволодіння по АДРЕСА_2 - ОСОБА_6 , побудував на цій ділянці фундамент під житловий будинок, житлову будову, сараї та вбиральню.
 
Рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів «Про оформлення технічної документації на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1» № 296 від 17 березня 1983 року вирішено: вилучити земельну ділянку площею 400 кв. м до міськземфонду за рахунок існуючого домоволодіння по АДРЕСА_2 , за згодою власника ОСОБА_6 ; надати цю земельну ділянку ОСОБА_2 та залишити побудовані: житлову будову, фундамент під житловий будинок для продовження будівництва будинку; знести сараї, вбиральню, коридор; після закінчення будівництва будинку та сараю зобов`язати забудовника здати житловий будинок в експлуатацію; після виконання попередніх пунктів цього рішення дозволити міжміськбюро техінвентаризації заінвентаризувати залишені побудови, внести відповідні зміни в документи домоволодіння по АДРЕСА_2 за рахунок забудовника та видати ОСОБА_2 свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок.
 
Згідно з договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності від 03 жовтня 1983 року, виконком міської ради народних            депутатів - відділ комунального господарства Ленінської районної ради на підставі рішення міської ради народних депутатів № 296 від 17 березня                  1983 року надав ОСОБА_2 на праві безстрокового користування земельну ділянку по АДРЕСА_1 а загальною площею 400 кв. м.
 
Відповідно до даних технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 цей будинок побудовано у 1983 році.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.
 
Відповідачі, як спадкоємці першої черги: діти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також чоловік спадкодавця ОСОБА_2 , протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, фактично прийняли спадщину після смерті                  ОСОБА_5   як особи, які на момент смерті були зареєстровані з померлою за однією адресою та не заявили про відмову від спадщини.
 
ОСОБА_1 , яка є дочкою померлої ОСОБА_5 , звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом за після смерті ОСОБА_5 25 листопада 2014 року , а ОСОБА_3 - 28 січня 2015 року. 
 
Рішенням Кіровоградської міської ради «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок» № 3441 від 07 жовтня 2014 року ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0400 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), а також передано йому у власність вказану земельну ділянку.
 
06 листопада 2014 року ОСОБА_2 зареєстрував на своє ім`я право власності на спірну земельну ділянку, а 18 грудня 2014 року - на будинок. Вказані обставини не заперечувалися позивачем.
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 січня 2015 року власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договорів дарування від 28 січня 2015 року, посвідчених приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу                          Нестеренко С. А., є ОСОБА_3 .
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам судові рішення першої та апеляційної інстанцій відповідають з таких підстав.
 
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Згідно із  частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Якщо будівництво об`єкта нерухомого майна здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини на підставі статті 1216 ЦК України.
 
Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні норми закріплені і у статті 60 СК України.
 
Системний аналіз вказаних положень законодавства дає підстави для висновку, що для віднесення певного майна до спільного майна подружжя, а його частини - до складу спадщини після одного із подружжя, доведенню підлягає факт набуття цього майна подружжям у період шлюбу у спільну сумісну власність або одним із подружжя (спадкодавцем) у особисту власність. За відсутності підтвердження придбання або набуття у власність іншим чином такого майна спільно подружжям або будь-ким із них особисто, немає підстав для висновку про належність їм цього майна на праві власності.
 
Статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З моменту прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації виникає і право власності на цей об`єкт, яке може бути об`єктом спадкування.
 
Відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
 
У пунктах 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня                2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що  якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо будівництво здійснювалося згідно з законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.
 
Вирішуючи спір у цій справі, суди попередніх інстанцій на підставі правильно оцінених доказів встановили обставини оформлення ОСОБА_2 у особисту приватну власність спірного нерухомого майна, набутого під час шлюбу з ОСОБА_5 , та подальшого його відчуження ОСОБА_3 на підставі оскаржуваних договорів дарування. 
 
Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що спірний житловий будинок, право на забудову якого в порядку спадкування після смерті матері просить визнати за собою її спадкоємець позивач ОСОБА_1 , був побудований у 1983 році під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, а тому був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , оскільки набутий спільною працею подружжя під час перебування у шлюбі.
 
На момент смерті ОСОБА_5 у 2014 році житловий будинок АДРЕСА_1 , будівництво якого здійснювалось згідно із законом, не був введений в експлуатацію та не був зареєстрований у встановленому чинним законодавством порядку.
 
За таких обставин, до спадкоємців ОСОБА_8 перейшли її права та обов`язки як забудовника, які входять до складу спадщини. Враховуючи, що матеріали справи містять дані про прийняття спадщини трьома спадкоємцями першої черги  (діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та чоловік ОСОБА_2 ), права і обов`язки забудовника будинку АДРЕСА_1 мають успадковуватися ними у рівних частках.
 
Разом із тим, судами встановлені обставини завершення будівництва спірного будинку після смерті спадкодавця та факт державної реєстрації вказаного будинку та земельної ділянки, на який він розташований, у листопаді-грудні 2014 року за ОСОБА_2 , тобто за одним із трьох спадкоємців.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суди правильно зазначили, що вирішення питання про захист спадкових прав позивача після смерті матері може бути здійснене лише після скасування державної реєстрації за ОСОБА_2 цього нерухомого майна, а саме по собі оскарження вказаних договорів дарування без оскарження запису про права власності ОСОБА_2 у Державному реєсті речових прав на нерухоме майно чи документів, які встановлюють його право особистої власності на спірне майно, не призведе до поновлення прав позивача та не є ефективним.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Обраний позивачем спосіб захисту спадкових прав шляхом визнання за нею прав забудовника не є ефективним і не призведе до поновлення її прав, оскільки позивач не оспорює обставини завершення будівництва і виникнення у ОСОБА_2 права власності на новостворений жилий будинок АДРЕСА_1 після смерті спадкодавця ОСОБА_8 .
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 листопада                 2017 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградського області                                 від 31 травня 2018 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович