У х в а л а    
 
27 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 509/5718/18
 
провадження № 61-6579ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» на постанову Одеського апеляційного суду від 03 березня 2020 року за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК», Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, третя особа - приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Мазаратій Андрій Вікторович, про визнання акту про реалізацію предмета іпотеки незаконним, визнання свідоцтв про придбання нерухомого майна недійсними та зобов`язання вчинити певні дії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом до публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» (далі - ПАТ «МАРФІН БАНК»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК»  (далі - ПАТ «МТБ БАНК»). 
Позовна заява мотивована тим, що 02 червня 2016 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 11 грудня 2013 року, виданим Приморським районним судом м. Одеси щодо стягнення з  ОСОБА_1 на користь ПАТ «МТБ БАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 154 434 доларів США 87 центів та 454 349 грн. 
Для забезпечення примусового виконання за вказаним виконавчим листом Овідіопольським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеської області (далі - Овідіопольським РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області) направлено заявку на реалізацію цього майна на електроні торги, а саме: земельної ділянки загальною площею 0,1552 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та домоволодіння, розташованого за вказаною адресою.
Враховуючи, що електроні торги не відбулися, вказане майно придбано банком у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором за початковою ціною 1 512 069 грн. на підставі статті 49 Закону України «Про іпотеку».
Крім того зазначав, що вказане майно придбано ним за договором купівлі-продажу від 05 травня 2008 року за кредитні кошти та на нього розповсюджується Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, у зв`язку з чим вказане майно не підлягало відчуженню.
У травні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову
Заява про забезпечення позову мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить або унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову, а також може призвести до порушення прав родини ОСОБА_1 , у яких іншого житла для проживання не має. 
Власник житла та земельної ділянки може скористатися правом продати, подарувати або будь-яким іншим чином відчужити спірне майно, а також виселити скаржника разом із його родиною з зазначеного будинку.
Враховуючи викладене, просив суд вжити заходи забезпечення позову, а саме: накласти арешт на вищевказане нерухоме майно шляхом заборони відчуження його третім особам; заборонити банку вчиняти будь-які дії, спрямовані на унеможливлення проживати в житловому будинку позивачу та його родині до набрання судового рішення законної сили.
 
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 вересня 2019 року заява представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволена.
Накладено арешт на земельну ділянку загальною площею 0,1552 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлове будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5123783500:02:002:0143 та домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 265,9 кв. м., житловою 90,5 кв. м., шляхом заборони відчуження йього майна третім особам.
Заборонено ПАТ «МТБ БАНК» вчиняти будь-які дії, спрямованні на унеможливлення проживання в житловому будинку ОСОБА_1 та його родині до набрання судовим рішенням законної сили.
 
Судове рішення мотивовано тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, оскільки на підтвердження можливості банком здійснити відчуження нерухомого майна ОСОБА_1 долучено до матеріалів справи скріншот з офіційного сайту банку, згідно з яким спірне майно вже виставлено на продаж за суму у розмірі 1 млн. 800 тис. грн.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 03 березня 2020 року апеляційну скаргу ПАТ «МТБ БАНК» задоволено частково.
Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 вересня 2019 року скасовано, й ухвалено нове судове рішення, яким заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.
Заборонено ПАТ «МТБ БАНК» відчужувати третім особам земельну ділянку загальною площею 0,1552 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5123783500:02:002:0143 та домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 265,9 кв. м., житловою 90,5 кв. м.
В іншій частині заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.
 
У касаційній скарзі ПАТ «МТБ БАНК» просить суд оскаржуване судове рішення у частині часткового задоволення заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, й ухвалити, у цій частині, нове судове рішення.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
 
Згідно з вимогами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. 
 
Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено забезпечення позову шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
 
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України). 
 
Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Суд до забезпечення позову має підходити зважено, оскільки забезпечення позову може мати наслідком збитки та порушення прав; забезпечення позову має відповідати тій цілі, для якої такий захід слугує. 
Заходи забезпечення позову визначаються виходячи із засад розумності, співмірності та враховуючи конкретні обставини справи.
 
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
У рішенні Дейвіда Горнсбі (David Hornsby) та Ади Енн Горнсбі (Ada Ann Hornsby) проти Грецької Республіки, № 18357/91, § 40 від 19 березня 1997 року, у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece), Європейський суд з прав людини зазначив, що «право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін».
 
Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
З огляду на норми ЦПК України, особа яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 151 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
 
Встановивши, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки предметом спору у  цій справі є визнання свідоцтв про придбання нерухомого майна недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яким може розпоряджатися ПАТ «МТБ БАНК» на праві власності, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про необхідність забезпечення виконання ймовірного судового рішення шляхом заборони банку відчужувати третім особам зазначене вище нерухоме майно, оскільки невжиття заходів забезпечення позову, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення у випадку задоволення, отже є необхідним для збереження спірного майна у власності цієї юридичної особи на час розгляду справи. 
 
Отже, обґрунтованим є висновок суду попередньої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову та заборони вчиняти певні дії банку, оскільки невжиття заходу забезпечення позову може в подальшому ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення цього позову.
 
Крім того, у пункті 4 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року судам роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у  тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі                     № 6-605цс16 зроблений висновок, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у разі якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Доводи банку у касаційній скарзі, що: при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів; вжиті заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати діяльності юридичної особи; в матеріалах справи відсутні докази того, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, є необґрунтованими та нічим не підтвердженими, оскільки судом апеляційної інстанції досліджені докази у цій справі, що підтверджуються ухваленням законного судового рішення.
 
Крім того, правильним та обґрунтованим є висновок суду попередньої інстанції, що забезпечення позову шляхом заборони відчуження спірного майна до ухвалення рішення у справі та набрання ним законної сили не порушує принципів змагальності і процесуального рівно прав`я сторін, не порушує речове право володіння особи спірним майном, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання значної шкоди позивачу.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. 
 
Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга, є необґрунтованою. Правильне застосовування норм статей 149-150 ЦПК України є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.
 
Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» на постанову Одеського апеляційного суду від 03 березня 2020 року за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК», Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеської області, третя особа - приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Мазаратій Андрій Вікторович, про визнання акту про реалізацію предмета іпотеки незаконним, визнання свідоцтв про придбання нерухомого майна недійсними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
 
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                        О. М. Осіян

 
                                                                                                               О. В. Білоконь

 
                                                                                                                Н. Ю. Сакара