СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2020 р.                                                                         Справа № 905/1863/19  

Колегія  суддів  у   складі:  головуючий   суддя  Шевель О.В.,  суддя  Крестьянінов О.О., суддя  Пуль О.А., 
за участю секретаря судового засідання Пронози А.П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (вх.№1229 Д/2) на рішення господарського суду Донецької області від 12.03.2020, ухвалене суддею Зекуновим Е.В. у приміщенні господарського суду Донецької області 12.03.2020 о 15:06 годині (повний текст рішення складено та підписано 19.03.2020) у справі №905/1863/19
за позовом Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м.Київ,
до Акціонерного товариства “К.Енерго”, м.Курахове Донецької області, 
про стягнення 486320,39 грн, -
яку було розглянуто в межах справи №905/1965/19
за заявою Приватного акціонерного товариства “Науково-виробнича компанія “Гірничі машини”, м.Київ,
до Акціонерного товариства “К.Енерго”, м.Курахове Донецької області,
про банкрутство
ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року АТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до АТ “К.Енерго” про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних у загальній сумі 486320,39 грн. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору № 4438/16-ТЕ-41/17 від 25.01.2016 в частині своєчасних розрахунків за спожитий природний газ.
Ухвалою суду від 15.10.2019 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/1863/19. 
Ухвалою господарського суду Донецької області від 27.11.2019 матеріали справи №905/1863/19 передано для розгляду в межах справи №905/1965/19 про банкрутство АТ “К.Енерго”.
Рішенням господарського суду Донецької області від 12.03.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Суд першої інстанції зазначив, що ПАТ “НАК “Нафтогаз України” та ПАТ “Київенерго”, за участі ГУ Державної казначейської служби України у м.Києві, Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради,  Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київського міської ради, склали між собою спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків  за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України № 143 від 16.01.2017 та №3609 від 26.12.2016, тобто державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами (аналогічний правовий висновок викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №924/296/18 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.07.2019 у справі №913/334/18, від 03.04.2019 у справі №906/278/18, від 14.03.2018 у справі №910/9806/16 та від 24.10.2019 у справі №903/910/18); положення щодо неможливості відповідача впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ закріплені у Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, згідно з пунктом 4 якого перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню;  за таких обставин, оскільки держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами, підстави для покладення відповідальності на відповідача за несвоєчасну оплату коштів відсутні; на думку суду першої інстанції, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки всі взаєморозрахунки за придбаний природний газ були здійснені не власними коштами відповідача, а через процедуру встановлену  постановами Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, якою передбачено, що пільги та субсидії не є коштами суб`єкта господарювання та автоматично перераховуються із спеціальних рахунків, у випадку їх надходження, на рахунки позивача; щодо пункту 6.2 договору (додаткова угода №5 від 15.08.2016), господарський суд зазначив, що, підписавши протокольні рішення, сторони свідомо узгодили новий порядок проведення розрахунку, фактично змінивши умови пункту 6.2 договору (аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 04.12.2019 справа №910/1827/19).
Суд першої інстанції також відхилив доводи Акціонерного товариства “К.Енерго” (яке стверджувало про те, що позов у даній справі до неналежного відповідача), зазначивши, що КП “Київтеплоенерго” не стало правонаступником ПАТ “Київенерго” в частині заявлених до стягнення пені, 3% річних та інфляційних.
Позивач, АТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, із рішенням не погодився, 14.04.2020, тобто з пропущенням вищевказаного строку, подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Апелянт зазначає, що, як погоджено сторонами в договорі, укладення спільних протокольних рішень, договору про організацію взаєморозрахунків у будь-якому випадку не змінює строків, порядку розрахунків, а внесення змін до договору має відбуватися лише шляхом укладання окремої додаткової угоди; до правовідносин сторін мають бути застосовані норми цивільного законодавства, зокрема, ст. 527, 618, 629, 692 ЦК України; як постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, так і умови підписаних сторонами спільних протокольних рішень та договору про організацію взаєморозрахунків, не містять імперативних вимог щодо порядку проведення розрахунків за природний газ, а обмежені сферою саме з перерахунку субвенцій; саме відповідач надає державному органу наявну інформацію, розрахунки щодо необхідного розміру субвенцій, отже, підготовка документів, укладання протокольного рішення залежить виключно від своєчасності та оперативності дій відповідача; нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 (п.8.2 договору); на думку позивача, висновок суду першої інстанції про те, що наслідком укладення спільних протокольних рішень у даній справі є зміна порядку і строку проведення розрахунків, не відповідає дійсності; апелянт, посилаючись на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №921/739/17-г/5, а також у справах №921/574/17-г/5, №909/256/18, згідно з якими справи було повернуто на новий розгляд до судів першої інстанції, та в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18, вказує, що договірні відносини зазнають регулюючого впливу лише в тій частині заборгованості, яка була сплачена за рахунок коштів державного бюджету. Також заявник скарги вказує, що  постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 N 853 внесено зміни до пункту  20 Примірного договору купівлі-продажу природного газу з постачальниками природного газу із спеціальними  обов`язками для потреб побутових споживачів та релігійних організацій, зокрема, було додано пункт, яким встановлено, що "сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень відповідно до Порядку  не змінює строків та умов розрахунків за цим договором". Таким чином, на думку апелянта, держава в особі Кабінету Міністрів України фактично встановила стандарт договірних відносин для аналогічних до спірних відносин, погодившись на відсутність впливу спільних протокольних рішень.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.05.2020 відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, призначено її розгляд на 16.06.2020, встановлено учасникам справи строк до 11.06.2020 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з доказами надсилання відзиву іншим учасникам справи), а також для подання заяв, клопотань тощо. Явку представників сторін не було визнано обов`язковою.
11.06.2020, тобто в межах установленого судом строку, АТ “К.Енерго” надало електронною поштою відзив на апеляційну скаргу (у паперовому вигляді надійшов 16.06.2020), в якому зазначає, що підписанням спільних протокольних рішень сторони фактично змінили порядок та строки здійснення взаєморозрахунків. Щодо постанов Верховного Суду у справах №921/739/17-г/5, №921/574/17-г/5, №909/256/18, згідно з якими справи було повернуто на новий розгляд до судів першої інстанції, АТ “К.Енерго” зазначає, що їх змістом спростовуються доводи позивача, оскільки Верховний Суд у даних постановах вказує, що, підписавши спільні протокольні рішення, сторони погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків; окрім того, за результатами нового розгляду вказаних справ судами було відмовлено в позовних вимогах АТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”.
У судовому засіданні 16.06.2020 представник відповідача підтримав викладену ним письмово правову позицію.
Позивач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (як вбачається з повідомлення відділення зв`язку, т.2, а.с. 2, ухвалу суду про відкриття апеляційного провадження вручено АТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” 25.05.2020), не направив свого представника для участі в судовому засіданні, не повідомив суд про причини його неявки, із клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався. 
В ході апеляційного розгляду даної справи апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, у межах встановленого строку.
Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України. 
Присутній в судовому засіданні представник відповідача погодився з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.
За таких обставин, колегія суддів, дослідивши матеріали справи та заслухавши представника відповідача, враховуючи, що позивач, належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, не скористався своїм правом на участь представника в даному засіданні і що явка представників сторін не визнавалася обов`язковою, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.
У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними. 
25.01.2016 між ПАТ “НАК “Нафтогаз України” (позивач, постачальник) та ПАТ “Київенерго”, яке в подальшому змінило назву на  АТ “К.Енерго” (відповідач, споживач), укладено договір постачання природного газу №4438/16-ТЕ-711/17 (т.1, а.с.17), за умовами п.1.1. якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору.
Відповідно до умов п.1.2. договору газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Договором визначено, що постачальник передає споживачу для СВП “Київські теплові мережі” ПАТ “Київенерго” з 01.01.2016 по 31.03.2016 (включно) газ обсягом до 1177 тис. куб. м., у т. ч. по місяцях кварталу: І кв. – 1177 тис. куб. м., з яких: у січні - 499 тис. куб. м., у лютому - 356 тис. куб. м., у березні – 322 тис. куб. м. (п. 2.1. договору). Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу (п.3.4. договору).
Згідно з умовами п. 5.2. договору ціна за 1000 куб. м. газу за цим договором для підприємств, які приєднані до газорозподільних мереж, становить 2361,89 грн.
Оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 договору).
Також сторонами укладено ряд додаткових угод до договору (т.1, а.с. 24 – 31). 
Зокрема, додатковою угодою №2 від 31.03.2016 сторонами узгоджено, що постачальник передає споживачу з 01.04.2016 по 30.04.2016 (включно) газ обсягом до 250 тис.куб.м. Ціна за 1000 куб. м газу в період з 01.04.2016 по 30.04.2016 (включно) для підприємств, які приєднані до газорозподільних мереж, становить 2124,89 грн. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Додатковою угодою №4 від 30.04.2016 сторонами узгоджено, що постачальник передає споживачу з 01.05.2016 по 30.09.2016 (включно) газ обсягом до 484 тис. куб. м., у т. ч. по місяцях кварталів: ІІ кв. – 189 тис. куб. м., з яких: у травні - 61 тис. куб. м., у червні - 128 тис. куб. м., ІІІ кв. – 295 тис. куб. м., з яких: у липні - 88 тис. куб. м., у серпні – 92 тис. куб. м., у вересні – 115 тис. куб. м. Ціна за 1000 куб. м газу за цим договором в період з 01.05.2016  становить  5930,40 грн.
Додатковою угодою №5 від 15.08.2016 (т.1, а.с.29) сторонами викладено п.6.2. та 6.6.3 договору в редакції, згідно з якою сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 “Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій” спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.
Як встановлено місцевим господарським судом та не заперечується сторонами, на виконання умов договору у січні – вересні 2016 року позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 5071840,35 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу (на території підконтрольній українській владі) від 31.01.2016, від 29.02.2016, від 31.03.2016, від 30.04.2016, від 31.05.2016, від 30.06.2016, від 31.07.2016, від 31.08.2016, від 30.09.2016. Вказані акти підписані сторонами і засвідчені печатками підприємств (т.1, а.с. 32 – 40).
З матеріалів справи вбачається, що сторони ПАТ “НАК “Нафтогаз України” та ПАТ “Київенерго”, за участі ГУ Державної казначейської служби України у м.Києві, Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради,  Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київського міської ради, склали між собою спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків  за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України № 143 від 16.01.2017 та №3609 від 26.12.2016 (т.1, а.с. 43, 55).
В пункті 1 протокольних рішень вказано, що їх предметом є організація проведення взаєморозрахунку відповідно до    постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 “Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій”.
Спільні протокольні рішення підписані уповноваженими представниками сторін, підписи яких скріплені відтисками печаток всіх сторін.
Відповідно до вказаних протокольних рішень, за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України між сторонами у справі фактично проведено розрахунки за поставлений за договором природний газ на загальну суму 5071840,35 грн. (28.12.2016 - 1763180,00 грн., 31.01.2017 - 3308660,35 грн.), що підтверджується, зокрема, довідкою по сальдо та операціям по підприємству ПАТ “Київенерго” за період з 01.01.2016 по 31.01.2018, яка підписана заступником головного бухгалтера позивача (т.1, а.с. 42).
Зазначених обставин сторони не заперечують.
Разом з тим, позивач, посилаючись на порушення відповідачем умов договору в частині строків оплати за отриманий природний газ, звернувся до господарського суду з позовом  про стягнення з АТ “К.Енерго” 486320,39 грн., з яких: 95573,56 грн. - 3 % річних, 390746,83 грн. - інфляційні втрати.
Місцевий господарський суд відмовив у задоволенні позову - з наведених вище підстав.
Як уже зазначалося, позивач оскаржив рішення суду першої інстанції, оскільки не погодився з висновком суду про те, що, підписавши протокольні рішення, сторони свідомо узгодили новий порядок проведення розрахунку, фактично змінивши умови пункту 6.2 договору.
В частині відхилення доводів Акціонерного товариства “К.Енерго”, яке стверджувало про те, що позов у даній справі до неналежного відповідача, рішення місцевого господарського суду станом на 16.06.2020 не оскаржувалося в апеляційному порядку.
Надаючи оцінку висновкам місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.269 ГПК України, згідно з підпунктом б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, колегія суддів погоджується з ним з огляду на наступне.
Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із статтею 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.
Апелянт наполягає на тому, що до спірних правовідносин мають бути застосовані відповідні норми цивільного законодавства, що регулюють виконання зобов`язань та встановлюють наслідки їх порушення, а також умови договору (з урахуванням додаткових угод), зокрема, з тих підстав, що оплата отриманого природного газу, за твердженням позивача, здійснювалася відповідачем як на підставі укладених спільних протокольних рішень, так і власними коштами. 
Разом з тим, як вбачається з доданого до позовної заяви розрахунку сум відсотків річних та інфляційних (т.1, а.с. 12 – 16), позивачем зазначено дві дати оплати відповідачем заборгованості на загальну суму 5071840,35 грн.: 28.12.2016 та 31.01.2017. Згідно з довідкою по сальдо та операціям по підприємству ПАТ “Київенерго” за період з 01.01.2016 по 31.01.2018 (т.1, а.с. 42), відповідні платежі від 28.12.2016 та 31.01.2017 здійснено на підставі спільних протокольних рішень № 143 від 16.01.2017 та №3609 від 26.12.2016.
Будь-яких доказів оплати відповідачем природного газу за рахунок власних коштів матеріали справи не містять.
Отже, матеріалами справи, а саме, доказами, наданими позивачем суду першої інстанції, підтверджується, що розрахунки за поставлений за договором природний газ на загальну суму 5071840,35 грн. було здійснено виключно на підставі протокольних рішень №143 від 16.01.2017 та №3609 від 26.12.2016 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України. 
Позивач вважає, що укладення спільних протокольних рішень у будь-якому випадку не змінює строків та порядку розрахунків між сторонами - посилаючись в обґрунтування вказаного твердження на додаткову угоду №5 від 15.08.2016 (т.1, а.с.29), згідно з якою підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 “Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій” спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.
Стосовно вказаних аргументів колегія суддів зазначає, що додаткова угода, на яку посилається позивач, є частиною укладеного між сторонами господарського договору, порядок виконання якого регулюється як відповідними нормами цивільного та господарського законодавства, так і умовами самого договору (з урахуванням додаткових угод).
Водночас статтею 7 Господарського кодексу України визначено, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.
Згідно з положеннями частин 1-3 статті 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.
Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні. Таке регулювання визначено постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №  20  "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".
Аналіз змісту цього Порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.
Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонам на підставі укладених між ними договорів.
Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, зазначивши, що, запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто державою офіційно визнається неможливість підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).
Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти, як то Постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №  20.
Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.
Тобто, підписавши спільні протокольні рішення, сторони погодилися з тим, що між ними встановлюється інший, а не той, що був врегульований договором, порядок розрахунків. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 31.05.2019 у справі № 924/296/18, від 11.03.2020 у справі № 925/1299/18, від 19.03.2020 у справі № 924/418/19 тощо.
Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин, посилання позивача на додаткову угоду №5 від 15.08.2016 як на підставу для задоволення позовних вимог колегія суддів визнає такими, що не узгоджуються з вищенаведеними нормами чинного законодавства та правовою позицією Верховного Суду.
В апеляційній скарзі заявник також зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 N 853 внесено зміни до пункту 20 Примірного договору купівлі-продажу природного газу з постачальниками природного газу із спеціальними обов`язками для потреб побутових споживачів та релігійних організацій (зокрема, доповнено абзацом "сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень відповідно до Порядку не змінює строків та умов розрахунків за цим договором"). На думку апелянта, вказана обставина свідчить про те, що держава в особі Кабінету Міністрів України фактично встановила стандарт договірних відносин для аналогічних до спірних відносин, погодившись на відсутність впливу спільних протокольних рішень.
Стосовно вказаного аргумента колегія суддів зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 N 853 не може бути застосована до спірних правовідносин, які виникли на підставі договору від 25.01.2016, укладеного між сторонами до її прийняття.
У постанові від 24.02.2020 у справі № 917/686/19 (в якій правовідносини сторін є подібними до даної справи №905/1863/19) Верховний Суд не визнав належними аргументами посилання АТ "НАК "Нафтогаз України" на внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 N 853 до пункту  20 Примірного договору купівлі-продажу природного газу з постачальниками природного газу із спеціальними  обов`язками для потреб побутових споживачів та релігійних організацій – зазначивши, що держава фактично визначила спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ (проведення взаєморозрахунків шляхом надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам для погашення заборгованості щодо різниці між фактичною вартістю теплової енергії та затвердженими тарифами, а також надання пільг та житлових субсидій населенню); позивач не надав будь-яких доказів того, що відповідачем порушені відповідні положення Порядку №20; наведене унеможливлює застосування до відповідача наслідків неналежного виконання зобов`язань за договором у вигляді стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості, що є предметом спільних протокольних рішень.
Окрім того, умови договору є обов`язковими лише для позивача та відповідача, тобто сторін договору, та не регулюють порядок відшкодування боргу відповідно до зазначених спільних протокольних рішень, підписаних на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2015 № 20 за участі інших сторін, а саме - ГУ Державної казначейської служби України у м.Києві, Департаменту фінансів виконавчого органу Київської міської ради,  Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київського міської ради. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 908/868/18.
При цьому для застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, які діяли на момент розгляду справи. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 904/1858/16, від 14.03.2018 у справі №910/9806/16, від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16, від 02.08.2018 у справі №922/3873/17, від 08.08.2019 у справі № 905/1449/18.
Проте із матеріалів даної справи №905/1863/19 не вбачається та апелянтом не стверджується про наявність будь-якого порушення відповідачем умов спільних протокольних рішень. 
Твердження заявника апеляційної скарги про те, що умови підписаних сторонами спільних протокольних рішень не містять імперативних вимог щодо порядку проведення розрахунків за природний газ, а обмежені сферою саме з перерахунку субвенцій, про те, що підготовка документів, необхідних для укладання протокольного рішення, залежить виключно від своєчасності та оперативності дій відповідача, посилання на те, що АТ “К.Енерго” не було позбавлене права звернутися до суду з позовом у разі порушення державою його прав і інтересів – колегія суддів не вважає переконливими аргументами, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях і не спростовують тих обставин, що після укладення відповідних спільних протокольних рішень було встановлено інший, а не той, що був врегульований договором, порядок розрахунків за отриманий відповідачем згідно з господарським договором природний газ.
В апеляційній скарзі позивач із посиланням на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №921/739/17-г/5, а також у справах №921/574/17-г/5, №909/256/18, згідно з якими справи було повернуто на новий розгляд до судів першої інстанції, та в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18, вказує, що договірні відносини зазнають регулюючого впливу лише в тій частині заборгованості, яка була сплачена за рахунок коштів державного бюджету. 
Зокрема, в постанові від 31.05.2019 у справі №924/296/18 об`єднана палата Верховного Суду зазначила, що підписання спільних протокольних рішень свідчить про погодження сторонами іншого порядку розрахунків, ніж передбачено у договорі, тому об`єднана палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат (п.5.2 постанови).
Колегія суддів зазначає, що відповідним не спростовуються, а, навпаки, підтверджуються висновки оскаржуваного рішення в даній справі №905/1863/19, оскільки, як встановлено місцевим господарським судом та підтверджено в ході апеляційного провадження, заборгованість відповідача перед позивачем за укладеним між ними договором постачання природного газу №4438/16-ТЕ-711/17 від 25.01.2016 у загальній сумі 5071840,35 грн було погашено виключно на підставі спільних протокольних рішень №143 від 16.01.2017 та №3609 від 26.12.2016 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України; будь-яких доказів оплати відповідачем природного газу за рахунок власних коштів (або з інших джерел окрім державного бюджету) матеріали справи не містять.
Отже, в ході апеляційного провадження заявником скарги не наведено обставин, що могли б бути визнані підставами для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.
Натомість висновок місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків річних та інфляційних за порушення строків розрахунків за договором не підлягають задоволенню, оскільки умови договору було змінено шляхом укладення відповідних спільних протокольних рішень – колегія суддів вважає обґрунтованим, таким, що узгоджується з нормами чинного законодавства та усталеною практикою Верховного Суду.
За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. 
Суд апеляційної інстанції в ході даного провадження надав належну оцінку наявним у справі доказам та доводам сторін, водночас, керуючись Рішенням ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі). Суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України, 

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”  залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Донецької області від 12.03.2020 у справі №905/1965/19 (№905/1863/19) залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. 286 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено   18.06.2020 

Головуючий суддя                                                                    О.В. Шевель

Суддя                                                                                           О.О. Крестьянінов  

Суддя                                                                                           О.А. Пуль