КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 ===================================================================
  Справа №754/8294/19                                                                                    Головуючий у І інстанції Саламон О.Б.
  Провадження №22-ц/824/6095/2020                                                             Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21квітня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:
 
судді-доповідача                   Голуб С.А.,  
            суддів:                                 Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
         
розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києвавід 22 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору недійсним (неукладеним), стягнення авансу та моральної шкоди,
ВСТАНОВИЛА:
 
У червні 2019 року позивач звернулася до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що 26 січня 2019 року між сторонами укладено договір, предметом якого є виготовлення та передача метало пластикових вікон площею 5, 722 кв.м. Вказаний договір було укладено в квартирі позивача, без пред`явлення документів та технічної документації на виготовлений товар і його комплектуючі.
Позивач сплатив торгівельним представникам відповідача в момент укладання договору 10 000 грн. в якості авансу. Згідно з умовами договору, позивач був зобов`язаний протягом 7 днів доплатити відповідачу 4 815 грн., після чого відповідач зобов`язаний був виготовити та передати позивачу віконні конструкції.
Ознайомившись з відгуками споживачів щодо якості послуг, позивач вирішив, що він ошуканий відповідачем, у зв`язку з чим звернувся до Деснянського УП ГУНП у м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, та відмовився від подальшого виконання умов договору у зв`язку з їх несправедливістю, яка полягала в можливості відповідача залучити третіх осіб до виготовлення продукції, одностороннього збільшення ціни договору, а також трактування внесеного позивачем авансу, як завдатку.
Вважає, що вказаний договір є недійсним, оскільки суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, сторони не підписували акт прийому-передачі виробів, отже обов`язки виконавця не виконані. Вказаними діями відповідача позивачу завдана моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях та необхідністю витрачати додатковий час і кошти для відновлення попереднього стану, звертатись за медичною допомогою у зв`язку з погіршенням стану здоров`я.
На підставі викладеного в позові, позивач просив суд першої інстанції позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та визнати договір №01727 від 26 січня 2019 року недійсним з моменту його укладення, стягнути з відповідача аванс в розмірі 10000 грн. та моральну шкоду в розмірі 4815 грн.
26 вересня 2019 року на адресу суду першої інстанції надійшов позов в новій редакції, згідно з яким позивач просить суд: визнати договір №01727 від 26 січня 2019 року неукладеним, стягнути з відповідача аванс в розмірі 10 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 4 815 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що зазначений договір укладався за відсутності відповідача та без пред`явлення документів, які підтверджують повноваження представників відповідача укладати від її імені договори. При цьому, всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу не були надані зразки товару та комплектуючі, не надано технічну документацію на товар. Не отримавши зазначеного, позивач відмовився від подальшого укладання договору.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києвавід 22 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та надав суперечливу оцінку наявним в матеріалах справи доказах.
Так, твердження відповідача про те, що оскаржуваний договір було підписано особисто відповідачем та що зазначення в договорі прізвища відповідача ОСОБА_2 є її підписом, не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки господарські договори повинні мати обов`язкові реквізити: найменування підприємства від імені якого укладався договір, назва договору та дата його складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру у натуральному та вартісному виразі, посада і прізвище осіб відповідальних за здійснення господарської операції, особистий підпис або інші дані, за якими особа може бути ідентифікована як така, що брала участь в укладенні договору.
Також, скаржник зазначає, що часткова сплата коштів невстановленим особам, яка була здійснена позивачем на виконання умов договору у розмірі 10000 грн. не була оформлена належним бухгалтерським документом. Отже, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про укладеність між сторонами договору.
Всі інші доводи апеляційної скарги зводяться до викладу позовних вимог.
         На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
         В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , разом з тим поданий нею відзив на апеляційну скаргу не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки відзив не містить підпису особи, яка його подала.
Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року справу було призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з урахуванням такого.
         Судом першої інстанції встановлено, що 26 січня 2019 року між сторонами укладено договір (індивідуальний номер замовлення СА-01727),у відповідності до якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця.
Згідно з п.п 2.1, 22, 2.3 Договору вартість метало пластикових виробів складає 14 815 грн. Завдаток 10 000 грн. Борг до передачі у власність 4 815 грн.
У відповідності до п.п. 3.1.1, 3.2 Договору після внесення замовником завдатку 80-100 %, борг «до передачі у власність» повинен бути погашений не пізніше 7 днів, з дня внесення завдатку. Після виконання п. 3.1.1 виконавець зобов`язується передати у власність замовника виготовлені вироби на протязі 30 робочих днів з моменту виконання п. 3.1.1. У випадку, якщо вироби мають нестандартну комплектацію (ламінація, непрямі кути, шпроси, тонування, арочний гиб і т.п), строк передачі у власність замовника виготовлених виробів збільшується до 40 робочих днів.
Згідно з п. 3.12 Договору, договір діє з моменту укладання та до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Договір є дійсним та таким, що вступив в силу при наявності гербової печатки.
Договір від 26 січня 2019 року містить всі істотні умови, характерні для такого типу договорів, предмет договору, обов`язки сторін, відповідальність, тощо. Договір підписаний сторонами та містить печатку ФОП ОСОБА_2 
Підписавши договір, позивач підтвердив, що ознайомлений зі споживчими якостями товарів та послуг, що надаються виконавцем, у вигляді набору нормативних документів виробника, відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, підтвердив що був попереджений та повідомлений про ДСТУ 111-2001 та В.2.6-31:2006.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано до суду жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження вимог позову, при цьому саме позивач відмовився від виконання умов договору з власної ініціативи, порушення прав позивача стороною відповідача під час укладення та дії оскаржуваного договору не встановлено.
         Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи таке.
Так, у відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 83 ЦПК України визначено, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причин, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази підтверджують, що особа здійснила всі належні від неї дії на отримання вказаного доказу.
Як передбачено у ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних доказів у справі.
         Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
         Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
   Згідно зі ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Відповідно до положень ст. 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Як визначено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
         Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.
На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків.
         З урахуванням наведених норм матеріального права та встановлених судом обставин, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами та дійшов вірних висновків про те, що умовами укладеного між сторонами договору досягнуто згоди з усіх істотних умов, а тому відсутні підстави для визнання такого договору неукладеним. 
         Також судом першої інстанції вірно зазначено, що умовами договору було передбачено сплату позивачем саме завдатку в розмірі 10000 грн., а тому правових підстав для повернення сплаченого позивачем завдатку судом першої інстанції не встановлено, оскільки саме позивач в подальшому відмовився від виконання умов договору. Окрім того, позивачем не доведено і наявність підстав, які б підтверджували заподіяння відповідачем моральної шкоди, а також не наведено в чому полягали такі страждання, якими діями відповідача спричинені, та з чого виходив позивач визначаючи розмір моральної шкоди.
         Доказів того, що саме відповідачем було порушено умови договору позивачем суду не надано, окрім того у договорі містяться підписи як позивача, так і відповідача, жодних заперечень з приводу тих чи інших умов договору позивачем під час укладення договору не заявлялось, що є підставою вважати що між сторонами досягнуто згоду з усіх істотних умов договору.
         Окрім того, в апеляційній скарзі не зазначено будь-яких інших обставин, які б свідчили про неправильність висновків суду першої інстанції, окрім тих, які були предметом дослідження судом першої інстанції та яким надана належна правова оцінка.
Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись  ст.ст. 367, 369, 374, 375 України, колегія суддів
 
П О С Т А Н О В И Л А:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору недійсним (неукладеним), стягнення авансу та моральної шкоди залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач

Судді: