КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
10 березня 2020 року
 
м. Київ
 
справа №753/20854/18
 
провадження № 22-ц/824/3484/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),
суддів - Мазурик О.Ф. Махлай Л.Д.
за участі секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
скаржник  - ОСОБА_1 
заінтересована особа- державний виконавець Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції  у м. Києві Стеценко Наталія Василівна
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Стеценко Наталії Василівни
 
на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 рокуу складі судді  Даниленка В.В.
 
у справіза скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції  у м. Києві Стеценко Наталії Василівни, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій, з урахуванням поданих уточнень, просив:
-          скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №54034995 від                  30 травня 2017 року, як таку, що суперечить п. 1 розділу 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»; 
-          скасувати постанови про арешт майна та грошових коштів від 27 вересня 2018 року у зв`язку з їх незаконним винесенням та зняти арешт з рахунків у банківських установах у зв`язку з невиконанням пункту 10 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»; 
-          скасувати постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника від 27 вересня 2018 року. Повернути грошові кошти, сплачені підприємством на рахунок Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ на виконання вказаної постанови або зарахувати сплачені кошти в рахунок погашення боргу за постановою Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року у справі №753/16516/16.
В обґрунтування скарги зазначав, що 19 червня 2017 року отримав постанову про відкриття виконавчого провадження №54034995 від 30 травня 2017 року, винесену Головним державним виконавцем Стеценко Н.В. на підставі заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва по справі №753/16516/16 від 19 квітня 2017 року.
Проте, заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року скасовано постановою Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року. Ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 32 853 грн та судовий збір у розмірі 551,20 грн.
Стверджував, що державним виконавцем у порушення ст. 26, п. 5 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» не винесено постанову про закриття виконавчого провадження у зв`язку зі скасуванням апеляційним судом рішення суду першої інстанції, натомість, винесено інші постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, а також про арешт майна та коштів останнього.
Указував, що заблокування рахунку по виплаті заробітної плати суперечить абз. 6     ст. 43 Конституції України. 
Звертав увагу, що оскаржувані постанови винесені головним державним виконавцем одночасно, незважаючи на приписи ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 рокускаргу задоволено частково. 
Скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження №54034995 від                      30 травня 2017 року.
Скасовано постанову про арешт майна та грошових коштів ОСОБА_1 від                       27 вересня 2018 року.
Знято арешт з рахунків боржника в банківських установах.
Скасовано постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника від 27 вересня 2018 року.
Вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись з указаною ухвалою, 11 грудня 2019 року головний державний виконавець Дарницького РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Стеценко Н.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена державним виконавцем відповідно до вимог ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження». 
Зазначає, що 31 червня 2017 року на адресу відділу ДВС надійшла заява боржника про зупинення виконавчого провадження від 30 травня 2017 року, проте, у відповідності до ст. 34 ЗУ «Про виконавче провадження», підстави для такого зупинення були відсутні.
Вказує на хибність твердження, що міститься в оскаржуваній ухвалі, про ненадання представником Дарницького РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві матеріалів виконавчого провадження, оскільки вказані матеріали долучені Стеценко Н.В. до відзиву на скаргу від             30 травня 2019 року.
21 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з відзивом, в якому просить залишити оскаржувану ухвалу без змін, оскільки вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими. Звертає увагу на готовність виконати рішення суду та повернути борг в добровільному порядку.
ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Інший учасник справи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності особи, що не з`явилася.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи скаргу частково, суд першої інстанції виходив з того, що посилання ОСОБА_1 на порушення старшим державним виконавцем Стеценко Н.В. вимог чинного законодавства є обґрунтованими та такими, що підтверджені відповідними доказами у справі.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто майнову шкоду у розмірі 32 853 грн та судовий збір у сумі 551,20 грн. Рішення набрало законної сили                       16 грудня 2016 року.
Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Стеценко Н.В. від 30 травня 2017 року відкрито виконавче провадження №54034995 з примусового виконання виконавчого листа №753/16516/16 від 19.04.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь                  ОСОБА_4 боргу у розмірі 33 404,20 грн.
Згідно інформації, викладеної у скарзі, ОСОБА_1 отримав копію постанови про відкриття виконавчого провадження 19 червня 2017 року.
З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що станом на               23 червня 2017 року відносно ОСОБА_1 відомості відсутні.
Відповідно до статті 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби визначений статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно інструкції з організації примусового виконання рішень, під час надходження виконавчого документа на виконання та вирішення питання про відкриття виконавчого провадження державний виконавець перевіряє його відповідність вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Зокрема, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначається дата набрання рішенням законної сили.
З копії виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом 19 квітня 2017 року, зазначено, що заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року набрало законної сили 16 січня 2017 року.
Так, державний виконавець, перевіривши та установивши відповідність виконавчого листа вимогам чинного законодавства, прийняв рішення про відкриття виконавчого провадження.
Отже, доводи ОСОБА_1 про те, що виконавче провадження відкрито на виконання рішення суду, яке було нечинним, є безпідставним та спростовуються матеріалами справи.
З матеріалів справи також убачається, що 21 червня 2017 року ОСОБА_5 звернувся до головного державного виконавця із заявою про зупинення виконання постанови ВП №54034995 від 30 травня 2017 року.
Як на підставу для зупинення виконання постанови ВП №54034995 від 30 травня 2017 року посилався, зокрема, на звернення до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про перегляд заочного рішення та на намір у разі відмови у задоволенні вказаної заяви оскаржити заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року в апеляційному порядку.
Статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вичерпний перелік випадків, за якими державним виконавцем зупиняється виконавче провадження.
Так, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі:
1) проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе чи на прохання стягувача, який проходить таку військову службу;
2) зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа;
3) зупинення судом реалізації арештованого майна у разі відсутності іншого майна боржника, на яке може бути звернено стягнення;
4) порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом. Виконавець не зупиняє вчинення виконавчих дій за рішеннями про виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, авторської винагороди, повернення невикористаних та своєчасно неповернутих коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, рішеннями немайнового характеру, у разі перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника);
5) звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону;
6) надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення;
7) включення підприємства паливно-енергетичного комплексу до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості, яка виникла внаслідок розрахунків за енергоносії з урахуванням дати заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", крім рішень, передбачених абзацом шостим пункту 3.7 статті 3 зазначеного Закону;
8) затвердження плану санації боржника до порушення провадження у справі про банкрутство;
9) надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";
10) включення підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", з виконавчих проваджень, стягувачами за якими є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", її дочірня компанія "Газ України", Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз", постачальники електричної енергії, а боржниками - підприємства, що виробляють теплову енергію, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, та підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем);
11) встановлення мораторію на звернення стягнення на активи боржника за зобов`язаннями підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території проведення антитерористичної операції, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження;
12) включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.
Відповідно до статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).
Про зупинення виконавчого провадження виконавець виносить постанову не пізніше наступного робочого дня з дня отримання судового рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Таким чином, у розумінні вимог статей 34, 38 Закону України «Про виконавче провадження» у державного виконавця були відсутні підстави для зупинення виконання постанови ВП №54034995 від 30 травня 2017 року з підстав, зазначених в заяві                      ОСОБА_1 від 21 червня 2016 року, та за відсутності відповідного рішення суду.
ОСОБА_1 головного державного виконавця про поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, повідомлено не було, копію ухвали про відкриття апеляційного провадження до державної виконавчої служби не направлено, що свідчить про невиконання боржником вимог статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» та необізнаність держаного виконавця про апеляційний перегляд заочного рішення, що виконується.
Судом установлено, що постановою Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 32 853 грн та судові витрати в розмірі 551,20 грн.
Таким чином, Апеляційний суд м. Києва, скасовуючи заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року, виходив з процесуального порушення судом першої інстанції процедури повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення. При цьому, апеляційний суд за результатом розгляду справи прийняв постанову, якою стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму майнової шкоди, що відповідає сумі, стягнутій судом першої інстанції, а саме, 32 853 грн та судові витрати в розмірі 551,20 грн. 
Отже, постановою Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року резолютивну частину заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року не змінено.
Виходячи з викладеного, необґрунтованими є посилання скаржника на пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Як убачається з матеріалів виконавчого провадження головним державним виконавцем після отримання постанови Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року вчинено ряд виконавчих дій, спрямованих на виявлення джерел доходу та майна боржника.
У відповіді Пенсійного Фонду України від 13 червня 2018 року зазначено, що останнім містом роботи ОСОБА_1 є ПП « Троян ».
27 вересня 2018 року головним державним виконавцем Дарницького РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Стеценко Н.В. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію ті інші доходи боржника, а також постанови про арешт майна боржника та арешт коштів боржника.
10 грудня 2018 року головним державним виконавцем винесено постанови про стягнення виконавчого збору та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.
Згідно статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Частиною 1 та 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Згідно статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.
Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України (частина 4 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження»).
Таким чином, дослідивши матеріали справи, вивчивши подані докази та надавши їм належну правову оцінку, колегія суддів уважає, що державний виконавець Стеценко Н.В.  вчинила всі передбачені чинним законодавством дії, направлені на розшук та виявлення майна і доходів боржника, на які можливо звернути стягнення, для забезпечення виконання рішення суду.
Доводи боржника про неправомірність накладення арешту на кошти боржника є неспроможними, оскільки такі дії виконавця прямо передбачені частинами 1 та 2 статті 48, статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» та спрямовані на забезпечення виконання рішення суду.
Посилання ОСОБА_1 на бажання добровільно виконати рішення суду не заслуговують на увагу та є необґрунтованими з огляду на наступне.
Закон України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час відкриття провадження, не передбачає порядку надання боржнику строку для добровільного виконання рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі (частина перша статті 28 Закону України «Про виконавче провадження»).
З матеріалів скарги вбачається, що ОСОБА_1 отримав постанову про відкриття виконавчого провадження 19 червня 2017 року.
З часу отримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження                ОСОБА_1 ані до стягувача, ані до державної виконавчої служби з наміром добровільно виконати рішення суду не звертався.
До того ж, відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони у процесі виконання рішення відповідно до процесуального законодавства мають право укласти мирову угоду, що затверджується (визнається) судом, який видав виконавчий документ.
Отже, жодних дій, спрямованих на добровільне виконання рішення суду, боржником вчинено не було.
Натомість, матеріали справи свідчать про здійснення в порядку примусового виконання рішення відрахування та виплати з місця роботи боржника - ПП «Троян», залишок боргу станом на 01 грудня 2019 року становить 24 646,27 грн.
Згідно ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.
У пілотному рішенні у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті  6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду» .
У справі «Soering vs UK» [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.
Зважаючи на викладене, колегія уважає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали виконавчого провадження, не врахував вищевикладених обставин справи та норм Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій, строки для добровільного виконання судового рішення, а також обов`язок сторони виконавчого провадження повідомляти державного виконавця про обставини, які є підставою для зупинення виконавчих дій, та у порушення вимог статті 263 ЦПК України ухвалив невмотивоване та необґрунтоване рішення про задоволення скарги.
Статтею 376 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є, зокрема, неправильне застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, місцевий суд помилково задовольнив вимоги скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні скарги на дії державного виконавця.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384  ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Стеценко Наталії Василівни- задовольнити.
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року- скасувати.
У задоволенні скарги  ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції  у м. Києві Стеценко Наталії Василівни - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
             Повне судове рішення складено «11» березня 2020року.

Головуючий                                                                            В.А. Кравець

Судді                                                                                        О.Ф. Мазурик

                                                                                                  Л.Д. Махлай