Постанова
Іменем України
 
07 травня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 545/3667/15-ц
провадження № 61-22533св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Виконавчий комітет Микільської сільської ради Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_2 , 
третя особа - Відділ Держгеокадастру у Полтавському районі Полтавської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року у складі судді Шелудякова Л. В. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 20 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Виконавчого комітету Микільської сільської ради Полтавського району Полтавської області (далі - ВК Микільської сільської ради), ОСОБА_2 , третя особа - Відділ Держгеокадастру у Полтавському районі Полтавської області, про визнання рішень сільської ради недійсними.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 . Після виготовлення 14 жовтня 2014 року технічного паспорта на вказаний будинок він виявив, що у ньому зазначені не всі будівлі, які належали попередньому власнику - ОСОБА_3 , згідно з технічним паспортом від 28 березня 1988 року. Крім того, схематичний план у вказаних технічних паспортах відображають різні картини наявності житлового будинку і господарських будівель та споруд вказаного будинковолодіння. Порівнюючи ці технічні паспорти він дійшов висновку про відібрання частини земельної ділянки разом із будівлями у померлого ОСОБА_3 рішенням Микільської сільської ради     від 11 вересня 2007 року, які належали померлому на праві власності. Згідно з архівним витягом із протоколу Микільської сільської ради від 13 квітня 1994 року       № 42 «Про приватизацію земельних ділянок» виконкомом сільської ради прийнято рішення про передачу безкоштовно у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,15 га ОСОБА_3 . Рішенням 12 сесії 5 скликання Микільської сільської ради «Про розгляд заяв жителів села Зінці»               від 11 вересня 2007 року вилучено з користування ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходиться у с. Зінці Полтавського району Полтавської області, у зв`язку з тим, що вона не використовувалась та вирішено надати її в користування для ведення особистого селянського господарства 

ОСОБА_2 має державний акт на право власності на земельну ділянку                           від 10 листопада 2009 року, що знаходиться у с. Зінці Полтавського району, який належить останньому на підставі рішення від 16 жовтня 2008 року 23 сесії 5 скликання із змінами від 30 грудня 2008 року 26 сесії 5 скликання Микільської сільської ради загальною площею 0,1900 га, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. У заяві до Микільської сільської ради він просив скасувати рішення 12 сесії 5 скликання Микільської сільської ради «Про розгляд заяв жителів села Зінці» від 11 вересня     2007 року. Рішенням 12 сесії 6 скликання Микільської сільської ради від 10 листопада 2011 року йому рекомендовано звернутися з цим питанням до суду. За наслідками розгляду вказаної заяви, відділом Держкомзему у Полтавському районі повідомлено, що рішення 12 сесії 5 скликання Микільської сільської ради Полтавського району Полтавської області «Про розгляд заяв жителів села Зінці» від 11 вересня 2007 року дійсно прийнято з порушенням вимог земельного законодавства та зазначено, що у рішенні відсутні посилання на законодавчу базу, не внесені зміни у попереднє рішення, порушений порядок вилучення земельної ділянки та інше. Рішенням Микільської сільської ради від 14 лютого 2012 року «Про розгляд клопотання відділу Держкомзему у Полтавському районі Полтавської області» призупинено дію рішення 12 сесії 5 скликання Микільської сільської ради «Про розгляд заяв жителів села Зінці» від 11 вересня 2007 року. Оскільки згідно з чинним законодавством, приватизація земельної ділянки під будинком у с. Зінці, про який йде мова, повинна проводитись відповідно до часток у будинку, він мав намір на приватизацію земельної ділянки після визнання права власності на належну йому частку. Крім того, у період прийняття рішення сесії 11 вересня 2007 року, на домоволодіння ОСОБА_3 накладений арешт, який тільки 19 лютого 2015 року за ухвалою суду скасований, а саме: скасовано заборону відчуження домоволодіння, що належить ОСОБА_3 , яка накладена ухвалою Полтавського районного суду від 06 червня 2006 року про забезпечення позову у справі № 2-33/07.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1  просив визнати недійсним рішення 12 сесії 5 скликання Микільської сільської ради «Про розгляд заяв жителів села Зінці»               від 11 вересня 2007 року, яким вирішено вилучити з користування ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходиться у с. Зінці Полтавського району Полтавської області, у зв`язку з тим, що вона не використовується та надати її в користування для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 ; визнати недійсним рішення 26 сесії 5 скликання Микільської сільської ради                  від 30 грудня 2008 року «Про внесення змін до рішення Микільської сільської ради «Про приватизацію земельних ділянок», яким вирішено: пункт 1 рішення 23 сесії 5 скликання Микільської сільської ради від 16 жовтня 2008 року викласти у такій редакції: передати безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку, розміщену на АДРЕСА_1 , площею 0,19 га; видати у встановленому порядку ОСОБА_2 акт на право власності на земельну ділянку; здійснити реєстрацію права приватної власності на землю та внести зміни до земле-облікових документів, рахуючи збільшення земельної ділянки на 0,01 га за рахунок земель запасу Микільської сільської ради.
 
Суди неодноразово розглядали цю справу.
 
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 15 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 11 червня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ВК Микільської сільської ради у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними рішення Микільської сільської ради від 11 вересня 2007 року, від 16 жовтня 2008 року та від 30 грудня 2008 року відмовлено. При цьому невідповідність розмірів земельної ділянки схемі розміщення будівель, що міститься у технічному паспорті від 28 березня 1988 року, не є підставою для визнання рішень органу місцевого самоврядування недійсними, оскільки він не є правовстановлюючим документом.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 вересня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції виходив із того, що суди не надали правової оцінки та не врахували, що у період прийняття рішення сільської ради від 11 вересня 2007 року, ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 06 червня 2006 року у порядку забезпечення позову накладено заборону відчуження домоволодіння на АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 . Вказані заходи забезпечення позову скасовано ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 19 лютого 2015 року. Апеляційний суд, досліджуючи, чи входила до складу спадкового майна вилучена з користування ОСОБА_3 земельна ділянка площею 0,10 га, не визначився з предметом доказування та не врахував, що спір стосується порушення Микільською сільською радою при прийнятті рішень вимог земельного законодавства, а не спадкових прав на земельну ділянку. Позов пред`явлено до         ВК Микільської сільської ради, при цьому оспорювані рішення Микільської сільської ради стосуються ОСОБА_2 , якому у власність передана спірна земельна ділянка, тому він є відповідальною особою за позовом (відповідачем), а не третьою особою. Права та обов`язки відповідача та третьої особи різні за своїм процесуальним змістом та умовами їх реалізації в судовому процесі. Отже, суд повинен вчинити дії, які від нього вимагає положення частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року, а саме уточнити правовий статус ОСОБА_2 як учасника цивільного процесу.
 
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що заборона накладена на відчуження нерухомого майна, яке знаходиться АДРЕСА_1 . У рішенні сесії сільської ради, яке оскаржується позивачем, не зазначено місце розташування земельної ділянки, яка вилучена з користування ОСОБА_3 . До того ж, внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування вказаного рішення не порушено права сторін у справі, оскільки ніякого відчуження майна не відбулось. Про вказане рішення сторонам у цивільній справі, у який накладено арешт, повинно бути відомо, оскільки воно їх стосувалось. Про те, що права сторін не порушено свідчить також той факт, що справа, у якій вжито вказаних заходів забезпечення позову, залишена без розгляду. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 11 червня 2017 року, що набрало законної сили встановлено, що земельні ділянки розташовані за різною адресою, а саме: у ОСОБА_1 , як спадкоємця, розташована на АДРЕСА_1 , а у ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 . Таким чином, рішення суду першої інстанції, яким встановлено обставини, у зв`язку з яким позивач просить визнати недійсним рішення 12 сесії п`ятого скликання Микільської сільської ради «Про розгляд заяв жителів села Зінці» від 11 вересня 2007 року; рішення 26 сесії п`ятого скликання Микільської сільської ради від 30 грудня 2008 року «Про внесення змін до рішення Микільської сільської ради «Про приватизацію земельних ділянок», встановлені при розгляді іншої справи. Позивачем не доведено, що Микільською сільською радою при прийняття спірних рішень порушено вимоги земельного законодавства. При розгляді цієї справи суд неодноразово звертав увагу позивача, що цей спір стосується законності рішень сесій Микільської сільської ради, а не виконавчого комітету вказаного органу місцевого самоврядування.
 
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 20 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не довів, що порушення земельного законодавства, які виявлені за наслідком його звернень, мали місце та порушують його права. Наведені       ОСОБА_1 підстави скасування рішення 12 сесії 5 скликання від 11 вересня        2007 року та рішення 26 сесії 5 скликання від 30 грудня 2008 року Микільської сільської ради, вже були предметом розгляду судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Посилання в апеляційній скарзі на те, що у технічному паспорті                     від 28 березня 1988 року наявний схематичний план будинковолодіння АДРЕСА_1 , померлого ОСОБА_3 , який суперечить схематичному плану у новому технічному паспорті від 2014 року, не є підставою для визнання рішень органів місцевого самоврядування недійсними.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Судукасаційну скаргу на рішення Полтавськогорайонного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 20 лютого 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що земельна ділянка вилучена і передана ОСОБА_2 разом із будівлями   ОСОБА_3 Померлий ОСОБА_3 на час прийняття рішення сільською радою був лежачим хворим, інвалідом І групи, мав захворювання - гангрена ноги та не міг без сторонньої допомоги вчиняти будь які дії, був не здатний до самообслуговування. У технічному паспорті 1988 року наявний схематичний план будинковолодіння АДРЕСА_1 , померлого ОСОБА_3 , який суперечить схематичному плану у новому технічному паспорті 2014 року, який відображає зовсім іншу картину наявності житлового будинку і господарських споруд будинковолодіння. 
 
У червні 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 395 ЦК України до відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи. 
 
Частиною четвертою статті 183 ЦПК України визначено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. 
 
До відзиву ОСОБА_2 не додав докази надсилання його копій та доданих до нього документів іншим учасникам справи. У зв`язку з цим Верховний Суд залишає цей відзив без розгляду. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою судді Верховного Суду ОСОБА_4 від 11 травня 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
23 травня 2018 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.
 
Рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду           від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», вирішено здійснити перерозподіл справ, у яких касаційні скарги подані до Верховного Суду у 2017-2018 роках.
 
На підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Ступак О. В.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Обставини встановлені судами
 
Відповідно до дубліката свідоцтва про право власності на житловий будинок              від 15 вересня 1988 року, виданого ВК Микільської сільської ради, ОСОБА_3 на праві приватної власності належав об`єкт у цілому, розташований на АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок             від 20 вересня 1988 року, ОСОБА_2 на праві особистої власності належить житловий будинок із прилеглими до нього будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Згідно з архівним витягом із протоколу Микільської сільської ради народних депутатів Полтавського району Полтавської області від 13 квітня 1994 року № 42 «Про приватизацію земельних ділянок», виконкомом сільської ради прийнято рішення про передачу ОСОБА_3 безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку.
 
Рішенням 12 сесії 5 скликання Микільської сільської ради «Про розгляд заяв жителів села Зінці» від 11 вересня 2007 року вирішено вилучити з користування ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,10 га, що знаходиться у с. Зінці Полтавського району Полтавської області, так як земельна ділянка взагалі не використовується та надати її в користування для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 .
Підставою для прийняття такого рішення стало звернення громадян с. Зінці, на підставі якого, утворено комісію, яка встановила, що користувач ОСОБА_3 не використовує вказану земельну ділянку за призначенням та не обробляє її в зв`язку з чим ділянка заросла бур`янами, більшу частину яких складає амброзія, поросла самосівом різноманітних дерев.
 
На підставі рішень 23 сесії 5 скликання від 16 жовтня 2008 року та 26 сесії 5 скликання від 30 грудня 2008 року Микільської сільської ради ОСОБА_2 передана у власність земельна ділянка загальною площею 0,19 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою:     АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 10 листопада 2009 року серії ЯИ     № 875108.
 
ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , згідно із заповітом, посвідченим ВК Микільської сільської ради 07 квітня 2006 року, зареєстрованим у реєстрі за № 137.
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , сини померлого ОСОБА_3 , у судовому порядку визнали право власності на частки у нерухомому майні, яке складається із житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_3 .
 
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 23 грудня 2010 року та рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 квітня 2011 року, визнано право власності за ОСОБА_2 на 1/4 частини домоволодіння за адресою:                АДРЕСА_1 , та за             ОСОБА_5 визнано право власності на 1/8 частини домоволодіння за вказаною адресою.
 
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 04 листопада        2013 року за ОСОБА_1 визнано права власності на майно в порядку спадкування на 1/2 частини житлового будинку з господарськими спорудами на АДРЕСА_1 .
 
23 березня 2015 року Реєстраційною службою Полтавського районного управління юстиції Полтавської області за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на         1/2 частини вказаного житлового будинку.
 
У відповідь на звернення ОСОБА_1 , щодо законності рішення 12 сесії 5 скликання Микільської сільської ради від 11 вересня 2007 року, відділом Держкомзему у Полтавському районі Полтавської області повідомлено, що вказане рішення прийнято з порушенням земельного законодавства, у цьому рішенні відсутні посилання на законодавчу базу, не внесені зміни у попереднє рішення, порушений порядок вилучення земельної ділянки.
 
Рішенням Микільської сільської ради від 14 лютого 2012 року «Про розгляд клопотання відділу Держкомзему у Полтавському районі Полтавської області» призупинено дію рішення 12 сесії 5 скликання Микільської сільської ради «Про розгляд заяв жителів села Зінці» від 11 вересня 2007 року, оскільки воно прийняте з порушенням вимог земельного законодавства.
 
У справі № 545/905/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ВК Микільської сільської ради про визнання недійсним державного акта, встановлено, що рішення    12 сесії 5 скликання Микільської сільської ради від 11 вересня 2007 року про вилучення з користування ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,10 га в с. Зінці Полтавського району Полтавської області, прийняте відповідно до положень статей 189, 190 ЗК України, так як користувач земельної ділянки порушував порядок користування земельною ділянкою. Вирішуючи вказаний спір, суд не встановив порушень чинного законодавства України при прийнятті рішень 23 сесії 5 скликання від 16 жовтня 2008 року та 26 сесії 5 скликання від 30 грудня 2008 року Микільської сільської ради. При цьому спірна земельна ділянка вилучена у ОСОБА_3 за його життя, до складу спадкового майна не входила, будь-яких прав на неї позивач не набув, а тому оскаржуваними рішеннями Микільської сільської ради його права не порушені. 
 
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 11 червня 2017 року, ухвалою Апеляційного суду Полтавської області 15 жовтня 2014 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року, залишено без змін.
 
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що після того, як він отримав частку у спадщині на 1/2 частини домоволодіння на АДРЕСА_1 , він збирався приватизувати земельну ділянку під будинком, але рішення Микільської сільської ради призвели до вилучення з користування ОСОБА_3 (спадкодавця) земельної ділянки площею    0,10 га, чим порушені його права як власника 1/2 частини домоволодіння. 
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
 
Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).
 
Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свободпризначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
 
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного закономінтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
 
Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Вирішуючи питання правомірності звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом, Верховний Суд приходить висновку про відсутність порушених, оспорюваних чи невизнаних прав позивача, оскільки оспорювані ним рішення Микільської сільської ради від 11 вересня 2007 року «Про розгляд заяв жителів села Зінці», яким вирішено вилучити з користування ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходиться в с. Зінці Полтавського району Полтавської області, у зв`язку з тим, що вона не використовується та надання її в користування для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 та рішення від 30 грудня 2008 року «Про внесення змін до рішення Микільської сільської ради «Про приватизацію земельних ділянок», прийняті до того, як він 23 березня 2015 року зареєстрував своє право власності на 1/2 частини домоволодіння на АДРЕСА_1 . За життя, ОСОБА_3 не оскаржував ці рішення та погодився з вилученням у нього земельної ділянки, а тому доводи позивача про порушення порядку вилучення земельної ділянки не мають жодного значення для розгляду цієї справи. 
 
При цьому, твердження заявника про те, що оспорювані ним рішення перешкоджають йому приватизувати земельну ділянку, яка знаходиться під будинком на                       АДРЕСА_1 , Ѕ частини якого він отримав у спадщину від ОСОБА_3 , не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу про те, що саме вилучена рішенням Микільської сільської ради земельна ділянка площею 0,10 га, є земельною ділянкою, яка знаходиться під вказаним будинком, або є необхідною для його обслуговування.
 
Доводи заявника про те, що у технічному паспорті 1988 року наявний схематичний план будинковолодіння АДРЕСА_1 , померлого ОСОБА_3 , який суперечить схематичному плану у новому технічному паспорті 2014 року, який відображає зовсім іншу картину наявності житлового будинку і господарських споруд будинковолодіння, не є підставою для визнання незаконними оскаржуваних позивачем рішень, оскільки вилучалася у ОСОБА_3 земельна ділянка, а не господарські споруди.
 
Доводи заявника про те, що у період прийняття рішення сільської ради від 11 вересня 2007 року, ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 06 червня 2006 року в порядку забезпечення позову накладено заборону на відчуження домоволодіння на АДРЕСА_1 , яку скасовано ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області       19 лютого 2015 року, не є підставою для визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним, оскільки вказана заборона стосувалась будинку та господарських споруд, а не земельної ділянки.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відзив  ОСОБА_2 на касаційну скаргу залишити без розгляду.
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Полтавськогорайонного суду Полтавської області від 12 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 20 лютого 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              Г. І. Усик