Справа № 464/1437/19                                Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В. 
Провадження № 22-ц/811/2994/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:47

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                24 квітня 2020 року                                  м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого - судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 06 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Львівської місцевої прокуратури №1 в особі заступника керівника прокуратури Дубаса Віталія Васильовича та прокурора  Давидович Ірини Миколаївни ,  Сихівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області в особі слідчої відділу Олійник Христини Андріївни, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю посадових і службових осіб органу, що здійснює досудове розслідування, та прокуратури, 

                                в с т а н о в и л а:
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив солідарно стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 100000 грн., завдану незаконною бездіяльністю названих посадових і службових осіб Львівської місцевої прокуратури №1 та Сихівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12016140070002364 від 21.07.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, з 15.09.2016 року перекваліфікованого на ч.2 ст.398 КК України, у якому він ( ОСОБА_1 ) є потерпілим.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що під час досудового розслідування слідча Сихівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - Сихівський ВП НП у Львівській області) ОСОБА_3 не проводила необхідних слідчих дій, зокрема, не провела допиту особи, яка нанесла йому тілесні ушкодження в судовому засіданні у Франківському районному суді м.Львова під час виконання ним своїх професійних обов`язків адвоката з надання правничої допомоги, не провела перехресних допитів та очних ставок, не всебічно та не повно дослідила всі обставини справи з метою здійснення ефективного досудового розслідування та прийняття законних процесуальних рішень, не взяла до уваги, як докази у справі, журнал судового засідання та аудіо запис судового засідання, не повідомляла його про проведення будь-яких процесуальних дій по справі, чим грубо порушила його права, як потерпілого, а її процесуальні керівники: прокурори Дубас В.В. та Давидович І.М. не контролювали належним чином хід досудового розслідування, у зв`язку з чим він (позивач) звертався зі скаргами до прокуратури Львівської області та Львівської місцевої прокуратури №1, за наслідками розгляду яких йому повідомлено, що слідчу ОСОБА_3 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення розумних строків при проведенні досудового розслідування, а також зазначено, що слідча не виконувала вказівок прокурора і проведення досудового розслідування визнано неефективним, однак, незважаючи на це, 26.12.2018 року слідча ОСОБА_3 винесла постанову про закриття кримінального провадження, яку в подальшому було скасовано в судовому порядку, як незаконну.
Зазначає, що він є інвалідом 1-ї групи по зору, у зв`язку з чим має проблеми зі здоров`ям, а незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування та прокуратури йому завдано моральної шкоди, що полягає у втраті душевного спокою, роздратуванні, неможливості повноцінно займатися професійною діяльністю, зневірою у можливості законної діяльності органів слідства та прокуратури.
Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 06 серпня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Апелянт вважає, що суд неправильно встановив характер спірних правовідносин і вдався до тлумачення законодавства, дійшовши помилкових висновків про необхідність залучення Державної казначейської служби України як співвідповідача в даній справі. 
Зазначає, що відповідачі мають свої рахунки у Державному казначействі і в разі виконання судового рішення виконавча служба може арештувати певні суми відповідачів на цих рахунках і згодом їх стягнути, оскільки Державне казначейство є лише держателем коштів, а не їх розпорядником.
Крім того, зазначає, що суд розглянув справу в порядку спрощеного провадження без його виклику в судове засідання, чим позбавив його процесуального права на участь в судовому засіданні. 
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Згідно з розпорядженнями голови Львівського апеляційного суду від 18 березня 2020 року №05.25/2020 та 31 березня 2020 року №05.25/2020, на підставі рішення зборів суддів Львівського апеляційного суду від 18 березня 2020 року, з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, вирішено тимчасово, з 19 березня до 24 квітня 2020 року, не розглядати справи у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинити їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. 
Однак, зазначені обмеження не стосуються, зокрема, цивільних справ, які призначені до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, а також у разі подання заяв учасниками про розгляд справи у їх відсутність.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 15.04.2020 року, є дата складення повного судового рішення - 24.04.2020 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у даній категорії справ відповідачем має бути Державна казначейська служба України, на яку покладено обов`язок безспірного списання коштів державного бюджету, однак, позивачем не було заявлено клопотання про залучення Державної казначейської служби України як співвідповідача у даній справі, а суд не наділений повноваженнями вирішувати це процесуальне питання самостійно.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного. 
За загальним правилом, яке міститься у статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. 
У відповідності до ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст.1176 ЦК), зокрема, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу).
Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Відповідно до вказаних вище норм ст.ст.1173, 1174 ЦК України, правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. 
Шкода у такому випадку відшкодовується незалежно від вини. 
Належним доказом протиправних (незаконних) рішень, дій чи бездіяльності державного органу або його посадової чи службової особи є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб цього органу, інші докази.
Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
В постанові від 27 листопада 2019 року (Справа №242/4741/16-ц, провадження №14-515цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Державну казначейську службу України чи її територіального органу. 
З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. 
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що Державна казначейська служба України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову в позові у зв`язку із незалученням Державної казначейської служби України, як належного відповідача в спірних правовідносинах, суперечить наведеним вище нормам закону та правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті спору. 
Судом встановлено, що органом досудового розслідування - Сихівським ВП ГУ НП у Львівській області 21.07.2016 року за заявою ОСОБА_1 в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження за №12016140070002364 від 21.07.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України (а.с.9), яке з 15.09.2016 року перекваліфіковано на ч.2 ст.398 КК України.
З відповіді Львівської місцевої прокуратури №1 від 26.12.2018 року (а.с.21-22), наданої за результатами розгляду звернень ОСОБА_1  від 18.12.2018 року та 21.12.2018 року, встановлено, що первинно досудове розслідування по даному кримінальному провадженню проводила слідча Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області Бугіль І.С., однак, Львівською місцевою прокуратурою №1 було ініційовано питання про заміну цієї слідчої і проведення досудового розслідування доручено іншому слідчому цього відділу поліції - ОСОБА_3 , якою на виконання вказівок процесуального керівника проведено ряд слідчих дій, однак, незважаючи на це, визнано, що досудове розслідування проводилось на неналежному рівні, у зв`язку з чим слідчу ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
В подальшому, за результатами проведеного досудового розслідування 26.12.2018 року слідчою СВ Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 прийнято рішення про закриття кримінального провадження за №12016140070002364 від 21.07.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.398 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.
В позовній заяві позивач вказує, що цю постанову про закриття кримінального провадження за його скаргою було скасовано Сихівським районним судом м.Львова у січні 2019 року, однак, таке судове рішення в матеріалах справи відсутнє. 
Інших доказів, які б підтверджували незаконність бездіяльності названих вище посадових і службових осіб, про яку позивач описує у своїй позовній заяві, та виникнення у результаті такої бездіяльності негативних наслідків для позивача, як потерпілого у кримінальному провадженні, ним не надано, а саме по собі підтвердження факту неналежного проведення досудового розслідування по вказаному кримінальному провадженні і притягнення у зв`язку з цим службової особи органу досудового розслідування до дисциплінарної відповідальності не може бути безумовною підставою для висновку про наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди.
Окрім того, позивачем не надано доказів, які б підтверджували незаконність бездіяльності посадових і службових осіб вказаних вище органів прокуратури і слідства, оскільки відповідь Львівської місцевої прокуратури №1, яку позивач надав на підтвердження своїх вимог, містить узагальнюючий висновок процесуального керівника про неналежність проведення досудового розслідування по вказаному кримінальному провадженні без конкретних висновків щодо законності проведення чи не проведення слідчим тих чи інших слідчих та процесуальних дій по даному кримінальному провадженню.
Як уже зазначалось вище, належним доказом протиправних (незаконних) рішень, дій чи бездіяльності державного органу або його посадової чи службової особи є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб цього органу, інші докази.
На переконання колегії суддів, позивач не надав достатньо доказів, які б підтверджували факт незаконної бездіяльності посадових і службових осіб названих вище органів прокуратури і слідства по кримінальному провадженню, в якому він є потерпілим, а також доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди внаслідок такої бездіяльності.
Підстав для висновку про допущення судом першої інстанції процесуальних порушень немає.
Отже, оцінивши докази, які позивач надав суду на підтвердження своїх вимог, колегія суддів доходить висновку про недоведеність вимог позивача, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю.
У зв`язку з тим, що за наслідками апеляційного розгляду справи рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача за безпідставністю з наведених вище мотивів, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню - лише в частині скасування рішення з визначенням інших підстав для відмови в позові. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 06 серпня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю посадових і службових осіб Львівської місцевої прокуратури №1 та Сихівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, - відмовити за безпідставністю.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 24 квітня 2020 року.

Головуючий:                                                         Бойко С.М. 

Судді:                                                                 Копняк С.М. 

                                                                       Ніткевич А.В