Постанова
Іменем України
17 червня 2020 року
м. Київ
справа № 523/13619/18
провадження № 51-601 км 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
потерпілого                                                             ОСОБА_6 ,
представника потерпілого                                 ОСОБА_7 ,       
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року, засудженої ОСОБА_9 на вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 08 лютого 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017160490004821 від 20 вересня 2017 року, за обвинуваченням 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Одеси, яка згідно матеріалів кримінального провадження зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2019 року ОСОБА_9 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК України), та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_6 в рахунок відшкодування майнової шкоди 31793 грн., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000 грн.
Згідно з цим вироком ОСОБА_9 близько 18 години 00 хвилин 19 вересня 2017 року, перебуваючи на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , під час виниклого словесного конфлікту з раніше знайомим ОСОБА_6 , маючи умисел на заподіяння шкоди його здоров`ю, схопила зі столу предмети посуду, скляну пляшку, а також підняла із землі каміння та палицю, якими нанесла численні удари, кидки в ліву скроневу частину голови, тулуб, ліве плече, ліве передпліччя та ліву руку останнього, чим спричинила ОСОБА_6 тілесні ушкодження, що мали незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше шести днів, і за цим критерієм віднесені до категорії легких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 задоволено частково, апеляційну скаргу прокурора задоволено в повному обсязі, вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 змінено. Абзац другий резолютивної частини вироку викладено у редакції, згідно якої стягнуто з   ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 16800 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000 грн. В іншій частині вирок суду залишено без змін. 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити ухвалу апеляційного суду та звільнити засуджену ОСОБА_9  від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49КК України, ч. 5 ст. 74 ККУкраїни. Зазначає, що апеляційний суд повинен був застосувати ч. 5 ст. 74 КК України та звільнити засуджену від покарання. 
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_9 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати і закрити кримінальне провадження. Заперечуючи по суті встановлені фактичні обставини, повноту судового розгляду, вважає, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку всім доводам апеляційної скарги, у тому числі, щодо використання судом першої інстанції під час ухвалення вироку неналежних та недопустимих доказів, зокрема висновків експертиз, фотокарток, протоколу пред`явлення особи для впізнання, а також не перевірив правильність кваліфікації кримінального правопорушення. Не погоджується з оцінкою судами обох інстанцій показань свідків та обставин виникнення конфлікту. Посилається, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань щодо повторного дослідження доказів. Вважає рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо задоволення цивільного позову необґрунтованими, оскільки докази є неналежними та недопустимими. Зазначає, що суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. 12, ст. 49 та ст. 74 КК України безпідставно притягнув її до кримінальної відповідальності.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора представник потерпілого – ОСОБА_7 просив скаргу прокурора залишити без задоволення. Вважає, що посилання прокурора у касаційній скарзі на ч. 5 ст. 74 КК України є помилковим, оскільки   ОСОБА_9 не мала статусу засудженої. Також прокурор не подавала клопотання з цього приводу під час апеляційного розгляду справи.
У запереченнях на касаційну скаргу засудженої  ОСОБА_9  представник потерпілого – ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_6 просять скаргу засудженої залишити без задоволення. Вважають, що посилання засудженої у касаційній скарзі на ст.ст. 49, 74 КК України є помилковим, оскільки вона не мала статусу засудженої та не подавала клопотання або письмову згоду з цього приводу. Посилання у касаційній скарзі засудженої на те, що судами першої та апеляційної інстанції використовувались неналежні та недопустимі докази є необґрунтованими. Також зазначають, що ОСОБА_9 не наводить жодних аргументів та підстав для скасування вироку в частині задоволення цивільного позову.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 частково підтримала касаційну скаргу засудженої ОСОБА_9 та в повному обсязі підтримала касаційну скаргу прокурора  ОСОБА_8  і просила її задовольнити. 
Представник потерпілого ОСОБА_7 просив залишити касаційну скаргу засудженої ОСОБА_9 без задоволення. Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 вважав обґрунтованою, просив її задовольнити.
Потерпілий  ОСОБА_6 заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора ОСОБА_8  та касаційної скарги засудженої ОСОБА_9 , просив залишити оскаржувані судові рішення без змін.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, а також в поданих запереченнях, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла до таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено підстави для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції. На будь-яких інших підставах, окрім зазначених у цій нормі, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту розгляду, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
У касаційній скарзі, за її змістом, засуджена зокрема посилається на неповноту судового розгляду, заперечує правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, достовірність окремих доказів, тоді як їх перевірка в силу ст.  433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено. 
В той же час, зміст ухвали апеляційного суду свідчить про те, що апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 , аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі в цій частині, навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та дати правильну юридичну оцінку вчиненому. Мотиви суду, з яких доводи сторони захисту були визнані безпідставними, є обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Як убачається з матеріалів провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, з яким погодився апеляційний суд, зроблено з додержанням ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК України.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу: показань допитаних у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; фактичних даних, що містяться у протоколі слідчого експерименту; проведених судово-медичних експертиз, а також на підставі інших досліджених доказів, зміст яких детально викладено у вироку.
Були предметом апеляційного розгляду доводи засудженої, аналогічні доводам її касаційної скарги, про те, що судово-медична експертиза проведена на підставі копій медичних документів, а не їх оригіналів. Ці доводи були обґрунтовано відхилені апеляційним судом, оскільки в самому тексті висновку судово-медичної експертизи від 12 жовтня  2017 року № 2532 зазначено, що предметом дослідження експерта були оригінали, а не копії медичних документів. Ці ж висновки зазначені в мотивувальній частині вироку суду першої інстанції, який також надавав оцінку вказаним доводам сторони захисту.
Суди обох інстанцій також надали оцінку тому, що суд розглядав провадження виключно в межах пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення. При цьому саме проведення досудового розслідування за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . ОСОБА_9   не спростовує висновків викладених у вироку суду у кримінальному провадженні відносно неї за ч. 1 ст. 125 КК України.
Оцінюючи доводи касаційної скарги засудженої в частині прийняття судами необґрунтованих рішень про задоволення цивільного позову через відсутність експертних висновків, Суд виходить з наступного.
Так, в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 420/1667/18зазначено, що обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: по-перше, коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями (що є загальною підставою проведення експертизи в кримінальному провадженні, передбаченою ч. 1 ст. 242 КПК України у редакції Закону № 1261-VII); по-друге, коли мають місце обставини, передбачені ч. 2 цієї норми.
Під час надання оцінки доводам апеляційних скарг в частині обґрунтованості вирішення судом першої інстанції цивільного позову, апеляційний суд дав оцінку тому, що кримінальним правопорушенням потерпілому ОСОБА_6 було завдано матеріальної і моральної шкоди, та що ним понесені витрати на правову допомогу адвоката та проведення психологічного дослідження та вартість пошкодженої футболки в розмірі 16800 грн., а також  моральна шкода в розмірі 25000 грн., та погодився з висновками суду першої інстанції  щодо задоволення позовних вимог в цій частині. В той же час дійшов висновку суд про безпідставність стягнення 14993 грн. з ОСОБА_9 через пошкодження автомобіля потерпілого, оскільки суд першої інстанції вийшов за межі пред`явленого обвинувачення та безпідставно стягнув 14993 грн. з  ОСОБА_9 .
З урахуванням змісту ухвали апеляційного суду щодо зміни вироку суду першої інстанції в цій частині, касаційним судом не встановлено порушення вимог ст. 129 КПК України при вирішенні цивільного позову потерпілого у цьому кримінальному провадженні.
Зі змісту судових рішень вбачається, що під час судового розгляду було з`ясовано позицію ОСОБА_9 щодо пред`явленого обвинувачення, відповідно до якої вона не оспорювала факту зустрічі 19 вересня 2017 року з потерпілим та  виникнення між ними конфлікту. Разом із цим, суд у процесуальний спосіб перевірив висунуту засудженою на свій захист версію про те, що вона не била потерпілого, і вмотивовано спростував її у вироку. 
За таких обставин з урахуванням встановленої судом сукупності фактів, що належать до предмета доказування у провадженні, дії ОСОБА_9 обґрунтовано кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України.
При цьому доводи касаційної скарги засудженої в частині закінчення строків притягнення до кримінальної відповідальності, а також доводи апеляційної скарги прокурора про те, що на час апеляційного розгляду кримінального провадження закінчилися встановлені ст. 49 КК України строки притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України є обґрунтованими.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 визнано винуватою у вчиненні 19 вересня 2017 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Вказаний злочин, у відповідності до вимог ст. 12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, який карається штрафом до 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до 200 годин, або виправними роботами на строк до 1 року.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки – у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
На час апеляційного розгляду кримінального провадження, а саме 27 листопада 2019 року, закінчилися встановлені ст. 49 КК України строки притягнення   ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності.
Згідно технічного запису судового засідання суду апеляційної інстанції від 27 листопада 2019 року ОСОБА_9 роз`яснено можливість та наслідки застосування ст. 49 КК України та з`ясована її думка з цього приводу, проте остання заперечувала щодо закриття кримінального провадження з цієї підстави. 
Згідно з ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.
В такому випадку, апеляційний суд повинен був застосувати норми, передбачені ч. 5. ст. 74 КК України та звільнити засуджену ОСОБА_9 від покарання, проте цього не зробив.
Враховуючи викладене, касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, касаційна скарга засудженої – частковому задоволенню,а ухвала апеляційного суду підлягає зміні у зв`язку із допущенням неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити, касаційну скаргу засудженої ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 08 лютого 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_9 змінити. 
На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_9 від призначеного покарання в виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 850 грн., у зв`язку із закінченням строків давності.
Врешті судові рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                   ОСОБА_3