УХВАЛА

07 травня 2020 року 
Київ
справа № 812/1409/16
адміністративне провадження №К/9901/7693/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Ханової Р.Ф.,
суддів - Гончарової І.А., Олендера І.Я.,

перевіривши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Луганськтепловоз»
на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2019 року
та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року
у справі № 812/1409/16
за позовом Публічного акціонерного товариства «Луганськтепловоз»
до Офісу великих платників податків ДФС,  Головного управління ДФС у Луганській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-  
                                              
в с т а н о в и в :
Зазначена касаційна скарга надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. 
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху з мотивів її невідповідності вимогам статті 330 Кодексу адміністративного судочинства, та встановлений строк для усунення недоліків протягом 10 днів з дня отримання ухвали про залишення касаційної скарги без руху. 
Залишаючи касаційну скаргу без руху Суд зазначав, що скаржник у касаційній скарзі, не зазначив підставу (підстави) касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій.     
04 травня 2020 року на виконання ухвали Верховного Суду від 20 березня 2020 року надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги.
Усуваючи недоліки касаційної скарги заявник касаційної скарги на виконання ухвали Верховного Суду від 20 березня 2020 року зазначив, що підставою касаційного оскарження рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2019 року та постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №812/1409/16 є пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме неправильне застосування судом норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
З цього приводу позивач у касаційній скарзі зазначив, що у ході нового розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено протиправну бездіяльність Харківського управління Офісу великих платників податків ДФС, при цьому, у задоволенні позовної вимоги про визнання зазначеної бездіяльності протиправною відмовлено.
Разом з тим, при застосуванні норм права у подібних правовідносинах, а саме у справі №812/1407/16, яка є типовою відповідно до пункту 21 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, цими ж судами прийнято інше рішення (частково задоволено позовні вимоги, зокрема визнано протиправною бездіяльність Харківського управління Офісу великих платників податків ДФС).
Зазначене свідчить, що судами ухвалено різні рішення у типових справах, що суперечить принципу правової визначеності як одному з визначальних складових верховенства права.
Крім того, позивач зазначає, що внесення заяви ПАТ «Луганськтепловоз» про відшкодування з бюджету податку на додану вартість по декларації за березень 2015 року у розмірі 92 121,00 грн. до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування не призведуть до ефективного відновлення його права, так як зазначений реєстр на сьогодні не працює, про що позивачем зазначено у касаційній скарзі.
В касаційній скарзі позивач просить суд зобов`язати внести заяву ПАТ «Луганськтепловоз» про відшкодування з бюджету податку на додану вартість по декларації за березень 2015 року у розмірі 92 121,00 грн. до діючого Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № З-рп/2003).
За позицією Товариства (позивача у справі) рішення судів попередніх інстанцій не забезпечили ефективного поновлення в правах позивача, передбаченого частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.  
Під час перевірки зазначеної касаційної скарги та заяви про усунення її недоліків на   на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у касаційній скарзі та заяві не викладені передбачені КАС України, в редакції яка діє з 08 лютого 2020 року, підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
При цьому, варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені пунктом 3 частиною четвертою статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.  
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.  
Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
Покликаючись на приписи пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України позивач не реалізував її положення належним чином.
У разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Станом на 07 травня 2020 року скаржник не усунув зазначені в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 березня 2020 року недоліки касаційної скарги, тому вона вважається неподаною і підлягає поверненню.
Керуючись ч.2 ст. 332, пунктом 1 ч.4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України,
у х в а л и в:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Луганськтепловоз» на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 812/1409/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Луганськтепловоз» до Офісу великих платників податків ДФС,  Головного управління ДФС у Луганській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - повернути скаржнику.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 цього Кодексу. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Роз`яснити заявнику касаційної скарги, що її повернення не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду. 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                Р.Ф. Ханова

Судді                                                                                                    І.А. Гончарова

                                                                                                           І.Я.Олендер