ПОСТАНОВА
Іменем України

22 травня 2020 року 
Київ
справа №815/6475/15
адміністративне провадження №К/9901/31462/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А., 
суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,
здійснивши попередній розгляд касаційної скарги Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області
на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2016 року (головуючий суддя - Свида Л.І.)
та на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року (колегія суддів: головуючий суддя - Жук С.І., судді- Потапчук В.О., Семенюк Г.В.)
у справі №815/6475/15
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КАМБІО»
до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області
про визнання незаконним та скасування податкового повідомлення - рішення, 

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КАМБІО» (далі - позивач, платник, Товариство) звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області про визнання незаконним та скасування податкового повідомлення - рішення.

В обґрунтування позовних вимог Товариство зазначило, що надані ним первинні документи підтверджують реальність господарських відносин позивача з ТОВ "ДАММАРА" та ТОВ "ФАРГОТ" та спростовують висновки контролюючого органу про відсутність реального виконання укладених між позивачем та вказаними вище контрагентами договорів.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року, адміністративний позов задоволено повністю: 

-          визнано незаконним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної  податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області    від 08.09.2015 №0001152204.

Не погодившись з зазначеними рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав до Вищого адміністративного суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на  неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що господарські відносини позивача з вказаними вище контрагентами реально не виконувались натомість були спрямовані на мінімізацію податкових зобов`язань Товариства, посилаючись при цьому на проведений контролюючим органом аналіз баз даних податкового органу.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача.

06 лютого 2017 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому Товариство зазначає про законність і обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій та безпідставність доводів, викладених у касаційній скарзі.

01 березня 2017 року  касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03.10.2017).

Пунктом 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами посадовими особами відповідача проведено позапланову виїзну документальну перевірку позивача щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків ТОВ «ДАММАРА» та ТОВ «ФАРГОТ» за листопад 2014 року.

За результатами перевірки складено акт від 20.08.2015 №6128/15-53-22-04/23857192 (том І а.с. 146-164).

Контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог: п.  44.6, ст.  44, п.  198.1,  198.3,  198.6, ст.  198, п.  201.1  ст.  201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість, який підлягає сплаті до бюджету за листопад 2014 року на суму 349 388 грн.

На підставі Акту перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №0001152204 від 08.09.2015, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 524  082, 00 грн, з яких за основним платежем - 349  388, 00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (шрафами) - 174 694 грн (том 1 а.с. 144).

Контролюючий орган дійшов висновку про не підтвердження документально реальності здійснення господарських операцій позивача з ТОВ «ДАММАРА» та ТОВ «ФАРГОТ», їх виду, обсягу, якості та розрахунків по ланцюгу постачання.

Відповідно до ч. 1 ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Надаючи правову оцінку вищевикладеним обставинам справи, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України (далі - ПК України) в редакції, що була чинною на момент їх виникнення.

Згідно з вимогами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з  розділом V  цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України по податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Таким чином, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Отже, наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

При цьому, вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст.    71 Кодексу адміністративного судочинства України, (тут і далі у редакції чинній на час вирішення спору), обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч.  1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем (Замовник) та ТОВ «ДАММАРА» (Виконавець) 22.10.2014 укладено договір на виконання робіт №10, за умовами кого Підрядник бере на себе обов`язок власними силами та засобами, на власний ризик виконати по завданню Замовника роботи по будівництву складського приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 253, а Замовник зобов`язується передати будівельну площадку, а також прийняти виконані роботи та оплатити їх вартість Підряднику. 

Відповідно до п. 2.1, 4.1, 5.1, 7.2 зазначеного договору перелік робіт, їх кількість,  якість та вартість зазначається в договірних цінах; роботи виконуються з матеріалів виконавця робіт; вартість робіт складає 228 872, 12 грн; здача-прийняття виконаних робіт здійснюється за актами прийняття-передачі підрядних робіт (по формі КБ-2) та довідками про вартість робіт (КБ-3).

На підтвердження реальності виконання умов зазначеного договору, позивач надав копії рахунку на оплату, податкової накладної, акту надання послуг, акту виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в), локального кошторису, договірної ціни, які містять дані про замовника та виконавця робіт, адресу здійснення робіт, їх вид, кількість, ціну, тощо.

Також, між ТОВ позивачем (Покупець) та ТОВ "ДАММАРА" (Постачальник) 05.11.2014 укладено договір поставки №13, за умовами якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця обладнання, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити його в порядку та на умовах, визначених договором. 

Відповідно до п. 1.2, 2.1-2.4 зазначеного договору найменування, одиниці виміру, асортимент, кількість і вартість товару зазначається в специфікаціях; умови поставки ЕХW - склад постачальника за адресою: м. Одеса, Люстдорфська дорога, 140А; приймання-передача товару здійснюється за відповідними актами на підставі довіреностей на отримання товару та видаткових накладних.

На підтвердження реального виконання умов зазначеного договору, позивач надав копію специфікації, згідно з якою Постачальник зобов`язувався поставити позивачу офісно-побутовий контейнер та побутівку будівельну. Також Товариством надано копії рахунків на оплату товару, видаткових накладних, акту приймання-передачі обладнання, податкових накладних.

Крім того, 25.10.2014 між позивачем (Покупець) та ТОВ "ФАРГОТ" (Постачальник) укладено договір поставки №32, за умовами якого Постачальник зобов`язувався передати у власність Покупця товар, а Покупець зобов`язувався прийняти та оплатити товар в порядку та на умовах, визначених договором. 

Пунктами 1.2, 2.1-2.4 зазначеного Договору встановлено, що найменування, одиниці виміру, асортимент, кількість і вартість товару зазначається в специфікаціях; умови поставки ЕХW - склад постачальника за адресою: м. Одеса, Люстдорфська дорога, 140А/2; приймання-передача товару здійснюється за відповідними актами на підставі довіреностей на отримання товару та видаткових накладних.

На підтвердження фактичного виконання умов укладених договорів, позивач надав копії специфікацій, згідно яких Постачальник зобов`язався поставити позивачу гідрофобізатор, пластифікатор, цемент, форми для вібропресу, опалубку, горизонтально-фрезерний верстат, тощо. Також Товариством надано копії рахунків на оплату товару, видаткових накладних, акту приймання-передачі обладнання,  податкових накладних та товарно-транспортних накладних, в яких містяться усі необхідні дані.

Доставка товару здійснювалась позивачем, на підтвердження чого платником надані копії товарно-транспортних накладних, в яких містяться усі необхідні відомості про транспортні засоби, водіїв, пункти навантаження, розвантаження, тощо.

Крім того, позивач надав копії наказів про прийняття на роботу водіїв, договорів оренди транспортних засобів, свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, оборотно-сальдових відомостей по рахункам 631, 6851, карток цих рахунків, актів приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, інвентарних карток обліку основних засобів, карток складського обліку та журналу реєстрації довіреностей.

Крім того, на підтвердження фактичної наявності складського приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 253, та обладнання отриманого позивачем від ТОВ "ДАММАРА" та ТОВ "ФАРГОТ" платником надані фотографії.

Надані позивачем документи, містять відомості які у повній мірі відображають суть господарських операцій, що відбулись між позивачем та його контрагентом, підписані та скріплені печатками сторін та мають всі необхідні реквізити.

У ході розгляду справи судами попередніх інстанцій було надано належну оцінку доказам, наданим позивачем та зібраними судами на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України та іншим обставинами, що спростовують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства щодо формування своїх податкових зобов`язань за результатами господарських відносин з ТОВ "ДАММАРА" та ТОВ "ФАРГОТ".

Посилання контролюючого органу на податкову інформацію, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагента позивача, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставним оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною четвертою якої визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Аналогічна норма закріплена частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону від 03.10.2017).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, а також умови укладених договорів, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач має та надав суду відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності з іншими доказами свідчать про фактичне вчинення господарських операцій з зазначеними контрагентами, натомість доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки з урахуванням закріпленої в ст. 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, а також враховуючи вимоги ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на час вирішення спору), за якою обов`язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта, контролюючий орган мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази своїх тверджень про те, що задекларовані позивачем податкові зобов`язання за господарськими операціями з вказаними вище контрагентами сформовано безпідставно за господарськими операціями, які не виконувались.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів, проаналізувавши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм законодавства, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення без змін.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                        І. А. Гончарова

Судді                                                                                       І. Я. Олендер

                                                                                               Р. Ф. Ханова