ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" березня 2020 р.           Справа№ 910/4421/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мартюк  А.І.
суддів:            Зубець  Л.П. 
          Сітайло Л.Г. 

при секретарі          Гуцал О.В.
за участю представників
від позивача: Поліщук Ю.В. довіреність № Ц/6-45/308-19 від 23.12.19 
від відповідача-1: не з'явився 
від відповідача-2: Яців О.Р. довіреність № 620 від 27.12.19 
від відповідача-3: Ковтонюк Ю.А. довіреність № УХП-1 від 03.02.20 
розглянувши у відкритому судовому 
засіданні апеляційну 
скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК"
на рішення          Господарського суду міста Києва від 24.07.2019р.
у справі          № 910/4421/18 (суддя Спичак О.М.)
за позовом          Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"
до                     1. Товариства з обмеженою відповідальністю "УСМАРЬ"
                    2. Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку
                    "УКРГАЗБАНК"
                    3. Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення                               залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ"
про                    визнання додаткової угоди недійсною та визнання договору                                         недійсним у частині

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "УСМАРЬ"; 2) Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК"; 3) Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України  "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" про: 
- визнання додаткової угоди (доповнення) від 01.11.2010 №б/н до договору №ЦПХ-14-02210-01  від 14.10.2010р., укладеної між Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПММ Сервіс-І" недійсною;
- визнання договору про заставу майнових прав № 34/11-VIP/16-K від 24.05.2011р., укладеного між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" та Товариством з обмеженою відповідальністю "УСМАРЬ", недійсним.
В обґрунтування позовних позивач посилався на те, що додаткова угода (доповнення) від 01.11.2010р. №б/н до договору №ЦПХ-14-02210-01 від 14.10.2010р. виконуючим обов'язки  директора Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" ОСОБА_1 не підписувалась, відповідний правочин відповідачем 3 не укладався, а наявні на примірнику додаткової угоди підпис та печатка з боку останнього було нанесено шляхом демонтажу із використанням фрагмента документу із зображенням підпису та печатки, який міститься в договорі поставки №ЦХМ-14-02210-01 від 14.10.2010р. Обґрунтовуючи наявність підстав для визнання  недійсним договору майнових прав №34/11-VIP/16-K від 24.05.2011р., позивач посилався на те, що відповідачем 3 згоди на передання прав вимоги за вказаним вище договором поставки в заставу відповідача 2 не надавалось всупереч п.п.11.1, 12.4 договору №ЦХМ-14-02210-01 від 14.10.2010р.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2019 задоволено позовні вимоги повністю. Визнано недійсною додаткову угоду (доповнення) б/н від 01.11.2010 до договору №ЦПХ-14-02210-01 від 14.10.2010, укладену між Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" та ТОВ "ПММ Сервіс-І". Визнано недійсним договір про заставу майнових прав № 34/11-VIP/16-K від 24.05.2011, укладений між ПАТ акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" та ТОВ "УСМАРЬ", в частині передачі в заставу ПАТ акціонерному банку "УКРГАЗБАНК" майнових прав за договором поставки №ЦПХ-14-02210-01 від 14.10.2010. Стягнуто з ТОВ "УСМАРЬ" на користь АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" судові витрати в сумі 5146, 00 грн. Стягнуто з ПАТ Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК" на користь АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" судові витрати в сумі 5 146, 00 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням Господарського суду міста Києва, Публічне акціонерне товариство акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2019 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" до ТОВ "УСМАРЬ", АБ "УКРГАЗБАНК" та Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" про визнання додаткової угоди б/н від 01.11.2010 до договору №ЦПХ-14-02210-01 від 14.10.2010 та договору про заставу майнових прав № 34/11-VIP/16-K від 24.05.2011 недійсними.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми процесуального та матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2019 р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" передано на розгляд колегії суддів у складі: Коротун О.М. (головуючий суддя), судді Ткаченко Б.О., Сулім В.В.
01.10.2019 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.
02.10.2019 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача 3 надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Розпорядженням № 09.1-08/4005/19 Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2019 р. у зв`язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О.  у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/442118.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2019 р. апеляційну скаргу у справі № 910/442118 передано на розгляд колегії суддів у складі: Коротун О.М. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2019 прийнято справу № 910/4421/18 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Сулім В.В., Майданевич А.Г., розгляд апеляційної скарги у даній справі було відкладено на 13.11.2019.
07.10.2019 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача 2 надійшли заперечення на відзиви позивача та відповідача 3 на апеляційну скаргу.
29.10.2019 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшли пояснення на заперечення на відзиви позивача та відповідача 3 на апеляційну скаргу.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2019 розгляд апеляційної скарги у справі № 910/4421/19 відкладено на 04.12.2019 року.
Розпорядження №  09.1-07/609/19 Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2019 р. у зв`язку з перебування головуючого судді (судді-доповідача) Коротун О.М. на лікарняному призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/4421/18.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.12.2019 р. апеляційну скаргу у справі №910/4421/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Зубець Л.П., Сітайло л.г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2019 року прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2019 у справі №910/4421/18, розгляд справи призначено на 30.01.2020 року.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 року виправлено описку в ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2019 у справі №910/4421/18 в даті призначення справи до розгляду. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2020 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 17.02.2020 року 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2020 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 11.03.2020 року, в зв'язку з надходженням заяви про замінування Північного апеляційного господарського суду, що підтверджується актом Північного апеляційного господарського суду щодо знеструмлення електромережі суду, вихід з ладу сервера автоматизованої системи та інші умови, що впливають на безперебійність та функціонування автоматизованої системи від 17.02.2020 р., судове засідання яке було призначено на 17.02.2020 року о 11 год. 30 хв. по справі №910/4421/19 не відбулося.
Представники відповідача-2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.
Представники позивача та відповідача-3 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
11.03.2020р. представник відповідача-2 у судове засідання не з'явились. Причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.
Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до п. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідача-1.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне. 
14 жовтня 2010 року між Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту "Укрзалізничпостач" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПММ Сервіс-1" (постачальник) було укладено договір поставки №ЦХП-14-02210-01, відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити, а замовник прийняти та оплатити дизельне паливо марки Л-0,2-62, найменування, марка та кількість якого вказується в специфікації, яка є невід'ємною частиною договору, на умовах, що визначені у цьому договорі.  
Відповідно до пункту 2.1 договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. ціна на товар, який продається за цим договором, встановлюється в національній валюті України - гривні на умовах FCA (Франко-перевізник) станція відправлення (відповідно до вимог "ІНКОТЕРМС"ред. 2000 р.), і включає: вартість товару, всі податки та збори, що встановлені українським законодавством, у тому числі податок на додану вартість, і вказується у рознарядках та специфікаціях до цього договору.
Згідно з пунктом 2.3 договору поставки №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. сторони планують за цим договором поставити товар на суму 151 875 000 грн., крім того податок на додану вартість 20% - 30 375 000 грн., на загальну суму 182 250 000 грн.
Відповідно до пункту 3.1 договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. постачальник здійснює поставку товару залізничним транспортом загального користування на умовах FCA (Франко-перевізник) станція відправлення (відповідно до вимог "ІНКОТЕРМС"ред. 2000 р.) відповідно до рознарядок Замовника, що вказується у специфікації до цього договору із подальшим направленням за реквізитами одержувача, які вказуються у рознарядці Замовника.
Відповідно до пункту 6.2 договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. замовник здійснює оплату в гривнях за банківськими реквізитами Постачальника протягом 80 банківських днів із дати поставки товару.
Водночас згідно з пунктом 6.4 договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. остаточні фінансові взаєморозрахунки сторони здійснюють після підписання акту звірки, який складається і підписується сторонами протягом дії цього договору на партію Товару, поставлену протягом календарного місяця.
За умовами п.12.4 договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. права та обов'язки за цим договором можуть бути передані (відступлені) сторонами третім особам лише за взаємною згодою сторін, що оформлено відповідно до п.12.7 договору.
Згідно п.12.7 договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. всі доповнення і зміни даного договору дійсні лише в тому випадку, якщо вони зроблені в письмовій формі і підписані обома сторонами.
В матеріалах справи міститься додаткова угода (доповнення) від 01.11.2010р. до договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р., згідно п.1.1 якого замовник (Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту "Укрзалізничпостач") дає згоду передати права та обов'язки за договором №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. Акціонерному банку "Укргазбанк".
27 квітня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПММ Сервіс-1" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Усмарь"(новий кредитор) було укладено договір №22/1УПТ про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги), відповідно до пункту 1 якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право затребування боргу першого і стає кредитором за зобов'язаннями, що виникли згідно з договором поставки між первісним кредитором і Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту "Укрзалізничпостач", код 19014832 на суму 68 308 287,30 грн.
Відповідно до пункту 2 договору про заміну кредитора, новий кредитор набуває право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання наступних зобов'язань: "часткова оплата за продукцію в розмірі 68 308 287,30 грн.; згідно акту звірки №5 від 27.04.2011 до договору поставки (загальна заборгованість складає 68    346    775,90 грн.)".
Згідно з пунктом 3 договору про заміну кредитора від 27.04.2011р. право вимоги підтверджується наступними документами: копія договору поставки  (з усіма додатковими угодами та доповненнями); акт звірки №5 від 27.04.2011 до договору поставки.
Відповідно до пункту 4 договору про заміну кредитора документи, вказані у пункті 3 договору, передані первісним кредитором новому кредитору в момент підписання цього договору.
24.05.2011р. між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк "Укргазбанк" (заставодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Усмарь" (заставодавець) було укладеного договір №34/11-VIP/16-К про заставу майнових прав, який відповідно до п.1.1 забезпечує всі вимоги заставодержателя, які випливають з кредитного договору №16-К/11- VIP від 24.05.2011р. (а також договорів про внесення змін до нього), укладеного між заставодержателем  та заставодавцем, згідно якого заставодавець зобов'язаний у порядку та на умовах, викладених у кредитному договорі не пізніше 30.04.2012р. повернути кредит в розмірі 68   000   000 грн., сплатити проценти за користування кредитними коштами у межах строку кредитування, виходячи з 18% річних, сплатити проценти за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені кредитним договором (прострочена заборгованість), виходячи з 23% річних при настанні умов, передбачених п.3.8 кредитного договору, сплатити проценти за користування кредитними коштами у межах строку кредитування у розмірі 21% річних, комісійні винагороди, а також штрафи та пені в розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договорам, відшкодувати заставодержателю всі збитки, понесені ним внаслідок невиконання заставодавцем умов кредитного договору у розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором. 
Зі змісту п.2.1 договору №34/11-VIP/16-К від 24.05.2011р. полягає, що предметом застави є належні заставодавцю на момент укладання цього договору та такі, що виникнуть у майбутньому, майнові права вимоги грошових коштів згідно, в тому числі, договору поставки №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. (контракт 1), укладеному між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПММ СЕРВІС-1" та Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту "Укрзалізничпостач", з урахуванням договору про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги) №22/1УПТ від 27.04.2011р., укладеного між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю ПММ СЕРВІС-1". Предметом договору поставки №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р., який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю ПММ СЕРВІС-1" та боржником є поставка дизельного палива марки Л-0,2-62, код ДК 23.20.1, код продукції МТР УЗ 25140, у кількості 22 500 тонн. Відповідно до договору про заміну кредитора в зобов'язанні (відступлення права вимоги) №22/1УПТвід 27.04.2011р., що укладений між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю ПММ СЕРВІС-1", заставодавець приймає на себе право затребування боргу першого та стає кредитором за зобов'язаннями, що виникли згідно договору поставки №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. на суму 68 308 287,30 грн. 
Під майновими правами сторони у вказаному договір застави розуміють право вимоги заставодавця про належне виконання умов, контракту №1, звернене до боржника - Державного підприємства  матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту "Укрзалізничпостач"  про здійснення боржником оплати на суму 68 308 287,30 грн., за здійснення поставки Товариством з обмеженою відповідальністю ПММ СЕРВІС-1" дизельного палива марки Л-0,2-62. Предмет застави сторонами загалом оцінено в 398 308 287,30 грн. (заставна вартість).
У розділі V договору застави №34/11-VIP/16-К від 24.05.2011р. сторонами погоджено порядок звернення стягнення на предмет застави.
Згідно п.5.2 договору №34/11-VIP/16-К від 24.05.2011р. звернення стягнення на предмет застави здійснюється на підставі рішення суду, в порядку встановленому чинним законодавством України, або в позасудовому порядку згідно з Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" з урахуванням положень цього договору.
У п.5.3 договору №34/11-VIP/16-К від 24.05.2011р. визначено, що підписанням цього договору заставодавець здійснює відступлення заставодержателю права вимоги на предмет застави з відкладальною обставиною. Відкладальною обставиною є невиконання або неналежне виконання заставодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором.
Цей договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до повного виконання зобов'язань, забезпечених заставою за цим договором. У випадку продовження строків виконання зобов'язань за кредитним договором (шляхом укладання договорів про внесення змін до нього) застава, передбаченим цим договором, зберігається до повного виконання зобов'язань.
Як зазначає позивач, додаткова угода від 01.11.2010р. до договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. з боку Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" не підписувалась та є підробленою. Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту "Укрзалізничпостач" згоди на передання постачальником своїх прав за договором поставки №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. іншій особі, а саме в заставу відповідачу 2 не надавалось. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про невідповідність умов договору застави №34/11-VIP/16-К від 24.05.2011р. вимогам приписів ст. 516 Цивільного кодексу України. Означені обставини у сукупності і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. 
Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст  правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 Цивільного кодексу України). 
Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. 
За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. 
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору в частині та додаткової угоди до договору недійсними повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод (їх частин недійсними) недійсними.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що додаткова угода від 01.11.2010р. до договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. з боку Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" не підписувалась та є підробленою. Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту "Укрзалізничпостач" згоди на передання постачальником своїх прав за договором поставки №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. іншій особі, а саме в заставу відповідачу 2 не надавалось. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про невідповідність умов договору застави №34/11-VIP/16-К від 24.05.2011р. вимогам приписів ст. 516 Цивільного кодексу України.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що в провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №34/16, в якій судом було розглянуто зустрічний позов Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" про визнання недійсним договору застави № 34/11-VIP/16-K від 24.05.2011р. Рішенням суду по вказаній справі, яке набрало законної сили, у задоволенні зустрічного позову було відмовлено. До того ж, вказаним учасником судового процесу зазначено, що посилання позивача на підроблення додаткової угоди б/н від 01.11.2010 до договору №ЦПХ-14-02210-01 від 14.10.2010р. є такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування. Крім того, відповідачем 2 вказано, що ані приписами чинного законодавства, ані умовами договору №ЦПХ-14-02210-01 від 14.10.2010р. не передбачено обов'язку кредитора отримати згоду боржника на передання права вимоги до останнього в заставу. Вказаним учасником судового процесу також заявлено про застосування строків позовної давності.
Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. 
Підставою для визнання додаткової угоди до договору поставки №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. недійсною позивачем було визначено те, що вказана угода з боку Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" не підписувалась та є підробленою. 
На підтвердження вказаних обставин позивачем було надано суду висновок №14593 від 26.01.2018р. Київського експертно-дослідного центру за результатами проведення технічного дослідження документів. 
В зазначеному експертному висновку зазначено, що документ, з якого була виконана надана на дослідження копія додаткової угоди (доповнення) від 01.11.2010р. б/н до договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р., виготовлений шляхом монтажу із використанням фрагменту документу із зображенням підпису від імені ОСОБА_1, лінії для підпису та печатки від імені Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ПММ Сервіс-І", який міститься в наданій копії договору поставки №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р., що укладений між Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту "Укрзалізничпостач" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПММ Сервіс-1", за допомогою або копіювально-множинної техніки, або із застосуванням графічних редакторів коп'ютерних програм. 
Також встановлено, що копія договору поставки №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р., що укладений між Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту "Укрзалізничпостач" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПММ Сервіс-1", і копія додаткової угоди (доповнення) від 01.11.2010р. до договору поставки №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р., містять графічне зображення одного й того ж фрагменту із підписом від імені ОСОБА_1, відтиском печатки від імені Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" та частині лінії для підпису.
Позивачем також надано суду заяву від 25.01.2018р. ОСОБА_1, підпис від імені якого значиться у спірній додатковій угоді, в якій вказаною особою зауважено, що вказану додаткову угоду останній не підписував, а про її існування стало відомо лише 19.01.2012р. Підпис ОСОБА_1 на заяві посвідчено приватним нотаріусом Київського міського округу Халявко Н.М.
З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи ухвалою від 18.02.2019р. Господарського суду м. Києва було призначено судову експертизу по справі №910/4421/18, проведення якої доручено Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України.
Згідно змісту висновку №17-3/463 від 08.05.2019р. Київського науково-дослідного експертно-криміналістичному центру МВС України зображення підпису від імені ОСОБА_1 та зображення відбитка печатки Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ", яке міститься у додатковій угоді (доповнення) від 01.11.2010р. до договору поставки №ЦПХ-14-02210-01 від 14.10.2010р., виконані шляхом монтажу з використанням фрагменту з зображенням підпису від імені ОСОБА_1 та зображення відбитка печатки Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ", яке міститься в договорі поставки №ЦПХ-14-02210-01 від 14.10.2010р., і застосування графічних редакторів  комп'ютерних програм та за допомогою копіювально-розмножувальної техніки. 
За наслідками проведення експертизи судовим експертом встановлено, що договір поставки №ЦПХ-14-02210-01 від 14.10.2010р. та додаткова угода (доповнення) від 01.11.2010р. до договору поставки №ЦПХ-14-02210-01 від 14.10.2010р. містять графічне зображення одного і того ж фрагменту з підписом від імені ОСОБА_1, та печаткою Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ".
За таких обставин, суд дійшов висновку, що додаткова угода доповнення) від 01.11.2010р. до договору поставки №ЦПХ-14-02210-01 від 14.10.2010р. з боку Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" не підписувалась та є підробленою, що вказує на наявність підстав для визнання вказаного правочину недійсним. 
Щодо вимог про визнання договору про заставу майнових прав № 34/11-VIP/16-K від 24.05.2011р. укладеного між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" та Товариством з обмеженою відповідальністю "УСМАРЬ", недійсним в частині передачі в заставу Публічному акціонерному товариству акціонерному банку "УКРГАЗБАНК" майнових прав за договором поставки №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р., суд зазначає наступне.
За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
В силу ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 Цивільного кодексу України ).
З аналізу наведених норм слідує, що, за загальним правилом, відступлення права вимоги здійснюється без згоди боржника, оскільки це не погіршує становище останнього та не зачіпає його інтересів. Тобто, заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг та порядок виконання боржником своїх обов'язків, а особа кредитора, на користь якої повинно бути здійснене таке виконання, не має істотного значення для боржника, адже внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у конкретному зобов'язанні, а не заміна сторони в договорі.
Враховуючи, що норма ст. 516 Цивільного кодексу України має диспозитивний характер, сторони договору можуть передбачити необхідність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні або ж взагалі обумовити заборону на відступлення права вимоги.
Як вказувалось вище, за умовами п.12.4 договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. права та обов'язки за цим договором можуть бути передані (відступлені) сторонами третім особам лише за взаємною згодою сторін, що оформлено відповідно до п.12.7 договору.
Згідно п.12.7 договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. всі доповнення і зміни даного договору дійсні лише в тому випадку, якщо вони зроблені в письмовій формі і підписані обома сторонами.
За приписами ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого первісний кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити, а правонаступництво є самостійною підставою заміни кредитора у зобов'язанні.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. 
Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (ч.3 ст.510 Цивільного кодексу України).
Таким чином, зобов'язання за договором поставки в цілому включає в себе не тільки обов'язки сторін, але й права, тому й передача права вимоги, що виникає на підставі такого договору, має відбуватись відповідно до умов договору та закону.
Тобто, з системного аналізу умов договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. полягає, що сторонами було досягнуто згоди стосовно можливості заміни сторони, в тому числі, заміни кредитора у зобов'язанні лише за наявності взаємної згоди та передачу прав та/чи обов'язків третій особі, яка б була оформлена додатковою угодою до договору.
При цьому, надаючи оцінку наведеним умовам договору поставки судом враховано, що частиною 3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
У ст.627 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина Козлова Дмитра Олександровича щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. 
Отже, умови пунктів 12.4, 12.7 договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. є результатом волевиявлення сторін договору та в повному обсязі відповідають принципу свободи договору, визначеному чинним цивільним законодавством. 
З урахуванням умов п.п.12.4, 12.7 договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. передача права вимоги оплати до покупця за вказаним правочином в заставу банку могла відбуватись лише за наявності додаткової угоди між сторонами договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. щодо погодження відповідної передачі прав. 
При цьому, судом враховано, що відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
За приписом ч.1 ст.576 Цивільного кодексу України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.
Системний аналіз наведеної норми вказує на те, що наявність права на передання певного майна (в тому числі, права вимоги) в заставу обумовлюється саме наявністю повноважень розпорядження таким майном, оскільки за своєю правовою природою передання майна заставу є розпорядженням.
Суть застави полягає в тому, що кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Тобто право застави - це право на чуже майно, внаслідок встановлення якого власник може бути примусово позбавлений права на своє заставлене майно. Отже, застава - це один зі способів забезпечення виконання зобов'язання, особливістю якого є передача майна. Заставодавець передає майно у заставу заставодержателю. Заставодавцем може бути як боржник, так і майновий поручитель - власник певного майна, який має право на його відчуження.
При заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права, або в інший спосіб, не заборонений законом, у тому числі шляхом продажу права вимоги третій особі (ч. 1 ст. 23 Закону України "Про заставу". 
У ч. 1 ст. 32 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" вказано, що якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги, звернення стягнення на нього здійснюється шляхом відступлення обтяжувачу відповідного права
За умовами п.5.2 договору №34/11-VIP/16-К від 24.05.2011р. звернення стягнення на предмет застави здійснюється на підставі рішення суду, в порядку визначеному чинним законодавством України, або в позасудовому порядку згідно з Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" з урахуванням положень цього договору.
У п.5.3 договору №34/11-VIP/16-К від 24.05.2011р. визначено, що підписанням цього договору заставодавець здійснює відступлення заставодержателю права вимоги на предмет застави з відкладальною обставиною. Відкладальною обставиною є невиконання або неналежне виконання заставодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором.
Отже, вказаний правочин направлено саме на відчуження права вимоги на користь заставодавця.
В контексті означеного суд не приймає до уваги посилання відповідача 2 на правові висновки, які викладено у постанові від 21.08.2018р. Верховного Суду у справі, оскільки означені висновки зроблено за інших обставин, зокрема, з аналізу інших умов договору поставки саме щодо заборони  відступлення прав вимоги та переведення боргу, а не передачі прав та обов'язків, як має місце у спірних правовідносинах.
Тобто, наведене вказує, що сторонами договору застави досягнуто згоди щодо можливості звернення стягнення шляхом фактичної заміни кредитора у зобов'язаннях за договором поставки №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р., а саме шляхом набуття заставодержателем права вимоги оплати до покупця за вказаним правочином, що з урахуванням умов пунктів 12.4, 12.7 договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. могло бути вчинено лише за наявності погодження сторонами договору поставки у письмовій формі шляхом укладання відповідної додаткової угоди.
Проте, за поясненнями позивача та відповідача 3 вказаної згоди останнім з контрагентом по договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. досягнуто не було.
Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня 1993 р.).
Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов'язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів"). 
У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
Проте, всупереч обов'язку з доказування, відповідачами 1 та 2 належних та допустимих у розумінні ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів наявності згоди сторін договору №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. на передання в заставу Публічному акціонерному товариству акціонерному банку "УКРГАЗБАНК" майнових прав за договором поставки №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р. не надано.
При цьому, в контексті означеного судом враховано, що додаткова угода доповнення від 01.11.2010р. до договору поставки №ЦПХ-14-02210-01 від 14.10.2010р. з боку Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" не підписувалась та є підробленою.
Одночасно, суд вважає юридично неспроможними посилання відповідача 2 на те, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №34/16, в якій судом було розглянуто зустрічний позов Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України  "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" про визнання недійсним договору застави № 34/11-VIP/16-K від 24.05.2011р. Рішенням суду по вказаній справі, яке набрало законної сили, у задоволенні зустрічного позову було відмовлено. До того ж, вказаним учасником судового процесу зазначено, що посилання позивача на підроблення додаткової угоди б/н від 01.11.2010 до договору №ЦПХ-14-02210-01 від 14.10.2010р. є такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування. 
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. 
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Вказану правову позицію викладено у постанові від 03.07.2018р. Великої палати Верховного Суду по справі №917/1345/17.
У рішенні по справі №34/16 судом було зроблено саме висновок про доказову необґрунтованість вимог Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" про визнання недійсним договору застави № 34/11-VIP/16-K від 24.05.2011р. 
Отже, висновок суду у справі  №34/16 про відмову в задоволенні зустрічного позову Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України  "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" про визнання недійсним договору застави № 34/11-VIP/16-K від 24.05.2011р.  у даному випадку не має преюдиційного значення під час розгляду справи №910/4421/18.
За таких обставин, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів погодження сторонами договору поставки №ЦПХ-14-02210-01 від 14.10.2010р. можливості передачі права вимоги оплати до покупця за договором в заставу відповідачу 2, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині визнання договору про заставу майнових прав № 34/11-VIP/16-K від 24.05.2011р. укладеного між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" та Товариством з обмеженою відповідальністю "УСМАРЬ", недійсним в частині передачі в заставу Публічному  акціонерному  товариству акціонерному банку "УКРГАЗБАНК" майнових прав за договором поставки №ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010р.
Крім того, суд вважає, що звернення до суду з даним позовом саме Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" є обґрунтованим з урахуванням наступного.
Крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (п.2.10 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").
У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.
Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
За висновками суду звернення позивача до суду за судовим захистом у даному випадку є обґрунтованим, оскільки постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2017 року у справі № 910/11058/17, яка залишена без змін постановою від 14.03.2018р. Верховного Суду, зобов'язано Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" та Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" внести зміни до заключного передавального акту (у порядку правонаступництва позивача) від 01.12.2015р., шляхом включення до нього існуючих перед Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" зобов'язань Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2012р. у справі №34/16 на суму 49058287,30 грн. боргу та 42738,84 грн. судового збору.
При цьому, судом враховано, що предметом спору у справі №34/16 було саме стягнення на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК" 64808287,30 грн. заборгованості за договором поставки № ЦХП-14-02210-01 від 14.10.2010 року, укладеним між Товариство з обмеженою відповідальністю "ПММ Сервіс-1 (далі -ТОВ "ПММ Сервіс-1") та ДП "Укрзалізничпостач".
Тобто, договір застави № 34/11-VIP/16-K від 24.05.2011р. та додаткова угода (доповнення) від 01.11.2010 №б/н до договору №ЦПХ-14-02210-01 від 14.10.2010р., укладена між Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПММ Сервіс-І", дійсно впливають на права та обов'язки Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ", а отже, звернення до суду з даним позовом останнього є обґрунтованим.
Щодо поданої відповідачем 2 заяви по застосування строків позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що строк позовної давності за відповідними вимогами такимє не пропущений позивачем, виходячи з наступного.
Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у  три роки.
Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).
Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
При застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після  цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.
За приписами ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України , дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 
Твердження відповідача 2 стосовно необхідності обчислення строку позовної давності за вимогами позивача з дати укладання оспорюваних правочинів суд вважає необґрунтованими, оскільки Акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" стороною таких договорів не є, а отже, у даному випадку правове значення має саме момент, коли позивач дізнався про порушення своїх прав та законних інтересів внаслідок укладання таких договорів.
Суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що останній дізнався про порушення своїх прав лише у 2018р., з отримання заяви про перегляд рішення у справі 34/16 за нововиявленими обставинами, оскільки, як вбачається з матеріалів справи у межах справи №34/16 Господарським судом міста Києва розглядалась заява про заміну сторони, а саме Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "УКРЗАЛІЗНИЧПОСТАЧ" на Акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ".
Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2016 року по справі 34/16 заяву Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволено.
Замінено відповідача у справі №34/16, Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" (ідентифікаційний код 19014832), на його процесуального правонаступника - Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" (ідентифікаційний код 40075815).
Замінено стягувача у виконавчому провадженні № 49357355 з виконання наказу від 27.10.2015 Господарського суду міста Києва у справі № 34/16, Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України "Укрзалізничпостач" (ідентифікаційний код 19014832), на його правонаступника - Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" (ідентифікаційний код 40075815).
Не погоджуючись із вказаним рішенням, 28.04.2016р. Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, отже, за висновками суду, з вказаного моменту позивач міг дізнатись про існування спірних правочинів, з урахуванням чого, саме з вказаного моменту слід відраховувати трирічний строк позовної давності.
Як вбачається з матеріали справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 11.04.2018р., а отже, без пропуску трирічного строку позовної давності.
При цьому, надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на вкладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог повністю.
Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2019 р. у справі № 910/4421/18 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 24.07.2019 р. у справі № 910/4421/18 - без змін.
2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК". 
3. Матеріали справи № 910/4421/18 повернути до Господарського суду м. Києва.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України. 
Повний текст постанови складений 18.03.2020р.

Головуючий суддя                                                            А.І.  Мартюк 

Судді                                                                                Л.П.  Зубець
                                                                                Л.Г. Сітайло