Дата документу 19.05.2020 Справа № 312/172/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 312/172/19 
Провадження №22-ц/807/1584/20 
Головуючий в 1-й інстанції – Яцун О.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року                                                 місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2019 року, ухвалене в с. Велика Білозерка у справі за позовом ОСОБА_1 до Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ у Великобілозерському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку,- 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року позивач ОСОБА_1  звернувся до суду з позовною заявою до Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 . До складу спадщини у тому числі входить земельна ділянка площею 7,1772 га для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Червоної сільської ради Великобілозерського району Запорізької області за межами населеного пункту. Проте, державний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку, з підстави відсутності відомостей щодо вказаної земельної ділянки в Державному реєстрі земель. При цьому позивач зазначає, що згідно розпорядження голови Великобілозерської райдержадміністрації від 28.08.2009 року його батькові було передано у власність земельну ділянку площею 7,1772 га, яка розташована на території Червоної сільської ради, для ведення фермерського господарства. На підставі цього ж розпорядження був виготовлений державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯИ № 488521. Проте, померлий за життя не встиг отримати даний державний акт на право власності на земельну ділянку та здійснити державну реєстрацію права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі земель. Позивач вважає, що його батько під час життя набув право власності на дану земельну ділянку, але у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивач позбавлений можливості отримати спадщину, тому звернувся до суду. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 7,1772 га кадастровий номер 2321188400:06:005:0124, цільове призначення для ведення фермерського господарства, що розташована за адресою: Запорізька область, с. Велика Білозерка, Червона сільська рада за межами населеного пункту, яка належала ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого Держкомземом у Великобілозерському районі Запорізької області.

Рішенням Великобілозерського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2019 року, позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області (місцезнаходження: 71400, Запорізька область, Великобілозерський район, село Велика Білозерка, вулиця Центральна, 125, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 25217686), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ у Великобілозерському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (місцезнаходження: 71400, Запорізька область, Великобілозерський район, село Велика Білозерка, вулиця Центральна, 32-а), про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку розміром 7,1772 га, кадастровий номер 2321188400:06:005:0124, цільове призначення для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Червоної сільської ради Великобілозерського району Запорізької області, та належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 на підставі державного акту серії ЯИ № 488521.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано, що спадкодавцем на момент смерті не була здійснена державна реєстрація права власності на земельну ділянку, а сама ділянка не була об`єктом цивільних прав.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 12.05.2009 року Червоною сільською радою Великобілозерського району Запорізької області, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в віці 79 років, актовий запис № 17 (а.с.10).

За змістом довідки № 917/168/2018, виданої 08.08.2017 року державним нотаріусом Енергодарської державної нотаріальної контори ГТУЮ у Запорізькій області, ОСОБА_1 прийняв спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 (а.с.21).

Спадкова справа №168/2018 зареєстрована у Спадковому реєстрі за номером НОМЕР_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 52893389 від 08.08.2018 року (а.с.20).

Зі змісту вищевказаної довідки державного нотаріуса також вбачається, що відповідно до матеріалів спадкової справи ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . До складу спадщини входить: житловий будинок АДРЕСА_2 ; земельна ділянка площею 0,53 га, для особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та земельна ділянка площею 7,1772 га, для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Червоної сільської ради Великобілозерського району Запорізької області.

05 березня 2019 року державним нотаріусом Енергодарської державної нотаріальної контори були видані позивачу свідоцтва про право власності за заповітом: на земельну ділянку площею 0,53 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 268 (а.с.11); на житловий будинок АДРЕСА_2 , реєстраційний номер НОМЕР_4 (а.с.13), що належали померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 .

Відповідно до Постанови державного нотаріуса Енергодарської державної нотаріальної контори Запорізької області від 13.03.2019 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для ведення фермерського господарства площею 7,1772 га, яка розташована на території Червоної сільської ради Великобілозерського району Запорізької області, та яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 488521, у зв`язку з відсутністю відомостей про цю земельну ділянку в Державному реєстрі земель (а.с.22).

Як вбачається із розпорядження голови Великобілозерської райдержадміністрації № 246 від 28.08.2009 року, ОСОБА_2 була передана безоплатно у власність земельна ділянка для ведення фермерського господарства за рахунок фермерського господарства, площею 7,1772 га, кадастровий номер 2321188400:06:005:0124, що розташована на території Червоної сільської ради Великобілозерського району Запорізької області (а.с.17).

За змістом Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 488521 ОСОБА_2 , на підставі розпорядження голови Великобілозерської райдержадміністрації № 246 від 28.08.2009 року, є власником земельної ділянки для ведення фермерського господарства площею 7,1772 га кадастровий 2321188400:06:005:0124, що розташована території Червоної сільської ради Великобілозерського району Запорізької області, за межами населеного пункту.

Отже, вивчивши докази по справі, суд встановив, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , під час життя набув право власності на земельну ділянку площею 7,1772 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Червоної сільської ради Великобілозерського району Запорізької області.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що досліджені судом докази по справі свідчать про те, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавець ОСОБА_2 за життя був власником земельної ділянки площею 7,1772 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом, який в свою чергу прийняв спадщину в строк та в порядку встановленому законом, проте, у зв`язку з відсутністю відомостей про цю земельну ділянку в Державному реєстрі земель, позивач позбавлений можливості одержати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, тому його права підлягають судовому захисту.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною першою статті 118 ЗК України визначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Стаття 152 ЗК України визначає такі шляхи захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. 

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Таку правову позицією, Верховний Суд виклав у своїй постанові від 18 березня 2019 року у справі №343/1048/17.

Виходячи з положень ст. 182 ЦК України, до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстроване в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що 14.02.2008 року відповідно до розпорядження Великобілозерської райдежадміністрації №51, надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення ділянок для ведення фермерського господарства з послідуючою передачею у власність, членам фермерського господарства «Надія», зокрема ОСОБА_2 (а.с.15).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

28.08.2009 ІНФОРМАЦІЯ_2 , вже після смерті останнього, відповідно до розпорядження Великобілозерської райдежадміністрації №246, затверджено проект землеустрою з відведення земельної ділянки кадастровий номер 2321188400:06:005:0124 ОСОБА_4 та передано вказану земельну ділянку у власність останньому. На підставі розпоряджень видано державний акт. 

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов хибного висновку, щодо можливості задоволення позовних вимог з підстав наявності у спадкодавця права власності на спірну земельну ділянку, оскільки матеріали справи доводять, що на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на земельну ділянку площею 7,1772 га кадастровий номер 2321188400:06:005:0124 за ОСОБА_4 зареєстровано не було, а вказана земельна ділянка не була об`єктом цивільних прав у розумінні ст. 79-1 ЗК України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 

У зв`язку з викладеним, апеляційна скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі – Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області задовольнити.

Рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2019 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Великобілозерської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ у Великобілозерському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 20 травня 2020 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                                       О. В. Крилова

О. З. Поляков