ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

Постанова
Іменем України

Справа № 645/1793/19
Провадження № 22-ц/818/1604/20
23 березня 2020 року 
м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого         - Сащенко І.С.
суддів          - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», 
розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргуАкціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2019 року (суддя Шарко О. П.) по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні,-

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, компенсації невикористаної відпустки, виплати вихідної допомоги при звільненні та виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 15.08.2002 року вона була прийнята на роботу до Управління Донецької залізниці на посаду інженера 2 категорії планово-договірного відділу служби капітальних вкладень. 04.03.2005 року Управління Донецької залізниці було перейменоване на Управління «Державного підприємства «Донецька залізниця». 10.08.2016 року позивачка була звільнена з займаної посади провідного інженера Управління «Державного підприємства «Донецька залізниця» у зв`язку з переведенням до структурного підрозділу Донецької дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Укрзалізниця», згідно п.5 ст. 36 КЗПП України. 11.08.2016 року ОСОБА_1 була прийнята до Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця «ПАТ «Укрзалізниця» на посаду провідний інженер технічного сектору відділу капітальних вкладень. 17.07.2017 року у зв`язку зі скороченням штату, відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України її було звільнено з посади провідного інженера технічного сектору відділу капітальних вкладень структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Укрзалізниця» (наказ №11182/ДН-ОС від 14.07.2017 року), але остаточний розрахунок проведений не був, та з березня місяця 2017 року по день звільнення 17.07.2017 року ОСОБА_1 заробітна плата не виплачувалась.
В судове засідання сторони не з`явились.
Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26.11.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 17664,76 гривень, грошову компенсацію за невикористані 19 днів щорічної відпустки в сумі 3980,03 гривень, вихідну допомогу в сумі 6331,00 гривень та середній заробіток за весь час затримки по день звернення до суду в сумі 135483,40 гривень. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції АТ «Укрзалізниця» звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та в задоволенні позову відмовити.
Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ПАТ «Укрзалізниця», як нова юридична особа, утворене згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного  транспорту загального користування та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».
У спірних правовідносинах  Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» є спеціальним законом.
Через захоплення невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів відповідача, зокрема у м. Донецьк, Ясинувата, у відповідача з 20 березня 2017 року  відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю, у зв`язку із чим порушено кримінальне провадження. Вказане позбавляє можливості доступу відповідача до документів з первинного обліку праці та заробітної плати, на підставі яких можливо нарахувати заробітну плату та інші виплати.
Відповідач не мав об`єктивної можливості  перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором через настання форс-мажорних обставин, наявність яких підтверджується Науково-правовим висновком щодо унеможливлення виконання обов`язків № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, на що суд не звернув уваги.
Відсутність вини відповідача у нездійсненні виплат на користь позивача, оскільки це є наслідком злочинних дій третіх осіб, у тому числі і після 20 березня 2017 року внаслідок обставин непереборної сили, унеможливлюють  виконання ПАТ «Укрзалізниця» своїх обов`язків по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку  при звільненні. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Попової В.В. зазначила, що погоджується з рішенням суду першої інстанції, яким було встановлено порушення відповідачем трудового законодавства, яке полягає у протиправному, винному невиконанні обовязку з управління праці в результаті чого їй було заподіяно майнову шкоду. Вказувала, що відповідно до п.6.2 Регламенту «Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили ) засвідчуються за заявою зацікавленої особи в кожному окремому договору, контракту угоді тощо, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин». Тому в даному випадку наданий відповідачем висновок ТПП України ніякого відношення до засвідчення форс-мажорних обставин не має.
Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає. 
Судом встановлено, що 17.07.2017 року згідно наказу ПАТ «Українська залізниця» від 14.07.2017 року№ 11182/ДН-ос ОСОБА_1 звільнено з посади провідного інженера технічного сектору відділу капітальних вкладень структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку із скороченням штату працівників ( а.с. 42).
З 16.03.2017 року встановлено працівникам апарату управління структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» режим перебування на робочому місці час простою. 
Дані обставини сторонами не спростовуються. 
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1  про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, суд першої інстанції виходив з того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
       Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.
       Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
       Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
       Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
       Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
       Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
       Суд першої інстанції вірно прийняв до уваги надані позивачем записи з трудової книжки та розрахункові листи за період з 01.03.2017 року по 17.07.2017 року, відповідно до яких позивачу нараховувалася заробітна плата за час простою, а також  наказ (розпорядження) №353/Дн-в від 13.06.2017 рокувідповідно до якого ОСОБА_1 в період часу з 03.07.2017 року по 14.07.2017 року знаходилась у щорічній відпустці, оскільки зазначені документи не мають суперечностей та не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності, і дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за період з 01.03.2017 року по 17.07.2017 року у загальному розмірі 17 664,76 гривень. 
       Факт наявності та розмір зазначеної заборгованості із заробітної плати відповідачем не спростовано. 
       Також вірним є висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку.
Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Як вбачається із матеріалів справи, що згідно довідки розрахунку періоду відпустки за який надається компенсація, а саме з 02.06.2016 року по 01.06.2017 року та з 02.06.2017 року по 17.07.2017 року позивач має право на компенсацію за 19 днів невикористаної відпустки, що у грошовому еквіваленті становить -  3980, 03 гривень(а.с.40).
Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 83 КЗпП України, ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» та п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за 19 днів невикористаної відпустки у розмірі 3980,03 гривень.
Обґрунтованими є висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні.
Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Як вбачається із матеріалів справи, а саме, копії трудової книжки, відповідно наказу про звільнення ОСОБА_1 від 14.07.2017 року№ 11182/ДН-ос за п.1. ст. 40 КЗпП України, остання має право на отримання вихідної допомоги в розмірі одного середнього місячного заробітку, та що така допомога не була їй виплачена. 
Згідно розрахунків заробітної плати та табелів обліку використання робочого часу наданих до матеріалів справи в квітні, травні, червні та липні 2017 року у ОСОБА_1 відсутні робочі дні.
Оскільки позивач не мала заробітної плати за останні чотири місяці АТ «Укрзалізниця» повинна компенсувати вихідну допомогу ОСОБА_1 виходячи з установленого місячного посадового окладу.
Отже, суд першої інстанції з урахуванням зазначених приписів закону, дійшов до вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки вихідної допомоги у розмірі 6331 гривень.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач вимог закону про повний розрахунок при звільненні не дотримався, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, внаслідок цього існує заборгованість по заробітній платі та іншим платежам у загальній сумі 27 975, 79 гривень (17 664, 76 гривень + 3980,03 гривень + 6331 гривень), яка підлягає стягненню з відповідача.
Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно того, що позивачці була нарахована та виплачена за період роботи з 01.03.2017 роки по 15.03.2017 роки заборгованість по заробітній платі у розмірі 1777,83 гривень, то такі були спростовані під час розгляду справи у суді першої інстанції та не знайшли свого підтвердження і під час апеляційного розгляду справи.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що у зв`язку з відсутністю первинних документів в структурному підрозділі Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» нарахування заробітної плати здійснити не можливо, не підтверджені належними доказами та є припущеннями, є безпідставними.
Діючим законодавством саме на роботодавця покладений обов`язок своєчасно провести всі розрахунки та вжити всі необхідні заходи для збереження первинної бухгалтерської документації підприємства.
Разом з тим, колегія вважає, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ПАТ «Українська залізниця» про безпідставне стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, для задоволення вимог про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід встановити, що невиплата заробітної плати відбулася з вини роботодавця.
Як вбачається зі справи, відповідач посилався на обєктивні причини, за наявності яких товариство не мало можливості своєчасно провести розрахунок з ОСОБА_1 по заробітній платі і, зокрема, проведення антитерористичної операції в країні, знаходження виробничої одиниці ПАТ «Українська залізниця» на території, де проводиться антитерористична операція.
Так, статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. 
Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.
Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).
Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Так, на підтвердження своїх заперечень проти позову в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, відповідачем надано Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2.( а.с. 95-99).
Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.
Як вбачається із пункту 7 вказаного вище Науково-правового висновку, втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, компютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобовязання перед вивільненими працівниками згідно з ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок (а.с.98).
Це свідчить про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, у невиконанні своїх обовязків.
Пунктом 10 вказаного вище Науково-правового висновку передбачено, що унеможливлення виконання Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» обовязків передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.
Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобовязальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».
Зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні.
Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
В цій частині апеляційний суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові  від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц провадження № 61-36747 св18.
Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.
За викладених вище обставин, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2019 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 135483,40 гривень і в цій частині у позові відмовити.
В іншій частині рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2019 рокуслід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» -задовольнити частково.
Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2019 рокув частині стягнення  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 135483,40 гривень  - скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                        І.С.Сащенко

Судді                                                                              А.І. Овсяннікова 

                                                                               І.П. Коваленко