Постанова 
Іменем  України             
 
01 червня 2020 року
м. Київ
справа № 185/777/17
провадження № 61-35079св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дьякової Тетяни Вікторівни на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року у складі судді Палюх Т. Д. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина, до якої входять: квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 . У 2014 році позивач звернулась до приватного нотаріуса, однак нотаріус усно відмовив їй у прийнятті заяви з тих підстав, що доступ до спадкового реєстру на території проведення антитерористичної операції припинено. Державні нотаріальні контори, розташовані на території проведення антитерористичної операції, і приватні нотаріуси, зареєстровані у відповідних нотаріальних округах з 17 червня 2014 року не працювали, що унеможливлювало позивачу вчинити дії з прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття. У серпні 2016 року позивач звернулась до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, але їй відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з тим, що позов заявлено передчасно, оскільки вона не зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 23 грудня 2016 року позивач звернулась до державного нотаріуса Восьмої Донецької державної нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини, проте їй відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини.
З урахуванням викладеного  ОСОБА_1 просила суд визнати причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними та визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 тітки позивача - ОСОБА_3 .
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року, позов задоволено. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк у два місяці з дня набрання законної сили рішенням суду для подання заяви про прийняття спадщини після смерті тітки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивача на момент смерті своєї тітки проживала у м. Донецьку, де існувала загроза життю та здоров`ю у зв`язку з проведенням активних бойових дій, тому не могла своєчасно виїхати з міста для подання заяви про прийняття спадщини. Крім того, на час відкриття спадщини м. Донецьк включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснювали свої повноваження.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У липні 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат Дьякова Т. В., звернулася до Верховного Судуіз касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що причини пропуску строку для прийняття спадщини, на які посилається позивач, є неповажними, оскільки позивач мала можливість подати заяву про прийняття спадщини до спливу шестимісячного строку з моменту смерті  ОСОБА_3 , проте не зробила цього, та майже через три роки звернулась до суду з цим позовом без будь-яких доказів поважності пропуску строків прийняття спадщини. ОСОБА_1 також оформила шахрайським шляхом у так званій «ДНР» все успадковане майно на себе та здійснила відчуження однієї квартири.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у липні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Позивач та відповідач є племінницями померлої тітки. Кожна з них за рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2016 року встановила факт їх родинних відносин із ОСОБА_3 як між племінницею та тіткою.
Згідно з довідкою від 05 серпня 2015 року №  1412018837 позивач постійно проживала на АДРЕСА_3 , перемістилась з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) 120  липня 2015 року у АДРЕСА_4 (а.с. 58).
Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» - м. Донецьк включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.
Наказом Міністерства юстиції України від 17 червня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції припинено доступ до спадкового та інших державних реєстрів.
З копії матеріалів спадкової справи, заведеної за заявою відповідача 14 липня 2014 року, вбачається, що ОСОБА_2 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом: на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавцеві ОСОБА_3 .
Постановою державного нотаріуса від 23 грудня 2016 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини.
Таким чином, свідоцтво про право на спадщину після померлої ОСОБА_3 на день розгляду справи сторонам не видане.
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
За загальним правилом, визначеним частиною першою статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців.
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви і ці обставини визнані судом поважними.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця чи про спадкову масу, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Аналогічні правові висновки Верховного Суду України викладено в постановах від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85 цс 12, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486 цс 15 та від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215 цс 16.
Звертаючись до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, позивач поважними причинами пропуску шестимісячного строку подання заяви зазначала, що на час відкриття спадщини та впродовж перебігу шестимісячного строку для прийняття спадщини м. Донецьк включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснювали свої повноваження, а через існування загрози життю та здоров`ю виїхати з нього не могла, оскільки на той час велись активні бойові дії.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Ураховуючи, що з 17 червня 2014 року на території м. Донецька проводилася антитерористична операція, на час її проведення припинено доступ до спадкового та інших державних реєстрів,у зв`язку з проведенням активних бойових дій та істотних для позивача причин неможливості своєчасно з додержанням заходів безпеки виїхати з міста для подання заяви про прийняття спадщини, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про поважність причин пропуску строку позивачем для прийняття спадщини та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.  
Принцип «пропорційності» пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. 
Вжиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, необхідно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц (провадження 
№ 61-26164св18).
Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку наявним у справі доказам та взаємовідносинам сторін, за сукупності яких дійшли обґрунтованого і справедливого висновку про наявність підстав для визначення  ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті  ОСОБА_3 , терміном в два місяці.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про тривале незвернення позивача до суду за вирішенням спірного питання, оскільки правове значення у першу чергу має з`ясування причин пропущення саме шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. За обставинами справи встановлено, що після прибуття з тимчасово окупованих територій у Донецькій області позивач вживала заходів для оформлення спадщини як у позасудовому, так і в судовому порядку.
Доводи касаційної скарги про те, що позивач вчиняла дії з оформлення права на спадкове майно у неправовий спосіб матеріалами справи не підтверджуються й не спростовують висновків судів про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.
Заявник також посилається на приклади судової практики Верховного Суду та Верховного Суду України в подібних справах, проте інший результат у них вирішення спорів зумовлених іншими фактичними обставинами.
Інші доводи касаційної скарги правильність зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до власного тлумачення заявником норм матеріального права, непогодження зі встановленими обставинами справи, переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Отже, у цій справі встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки відсутні підстави для їх скасування.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дьякової Тетяни Вікторівни залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        А. С. Олійник
                                                                                                                        О. В. Ступак