Постанова
Іменем України
 
10 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 303/4609/18
 
провадження № 61-12845св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», Дочірнє підприємство «Закарпатський облавтодор», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - Мукачівська міська рада,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 травня 2019 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2018 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі - ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України»), Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор» (далі - ДП «Закарпатський облавтодор»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Мукачівської міської ради, про визнання будівлі житловим будинком, придатним для проживання людини та визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.
 
Позовна заява мотивована тим, що у 1981 році керівництво Мукачівської шляхово-експлуатаційної дільниці № 864 ДП «Закарпатський облавтодор» видало позивачці з чоловіком, який працював на цьому підприємстві, однокімнатну квартиру в будівлі по АДРЕСА_1 . У 1988 році після звільнення чоловіка з Мукачівського ШЕД № 864 вони надалі продовжували проживати у цій квартирі і сплачувати квартплату, комунальні послуги в бухгалтерію підприємства. 
У 1992 році їх сусід отримав іншу квартиру, а тому вона з чоловіком, дітьми зайняли і другу однокімнатну квартиру в цьому ж будинку. Того ж року Мукачівське ШЕД № 864 зверталося до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні складськими приміщеннями в яких нібито вони проживали без дозволу із самовільним переобладнанням їх під житло, однак судами першої і другої інстанцій у задоволенні позову було відмовлено. 
 
Згодом позивачка з чоловіком за власні кошти переобладнали цю квартиру і будинок у дві житлові кімнати, кухню, ванну та санвузол. Водночас вони провели у цей будинок електрику, воду і газопостачання та вона по теперішній час оплачує квартплату у бухгалтерію ШЕД № 864, оскільки її чоловік помер. 
 
Вказана будівля не є складськими приміщеннями, а є житлом у якому всі члени її сім`ї зареєстровані. До того ж згідно з висновком № 15-05/18 експертного дослідження зазначена вище будівля є житловим будинком, ринкова вартість якої становить 362 417,00 грн. Сім`я позивачки є наймачами цього житлового приміщення, що підтверджується квитанціями про оплату житла на рахунок Мукачівської філії ШЕД № 864, договорами про надання послуг із газопостачання і користування електроенергією.
 
ОСОБА_1 просила визнати будівлю у АДРЕСА_1 житловим будинком придатним для проживання людини та визнати за нею право власності на нього за набувальною давністю.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 22 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково.
 
Визнано будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 житловим будинком.
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на будинок АДРЕСА_1 ) за набувальною давністю.
 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Стягнуто з ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_1 судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 1 082,25 грн.
 
Стягнуто з ДП «Закарпатський облавтодор» на користь ОСОБА_1 судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 1 082,25 грн.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 1 082,25 грн.
 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 1 082,25 грн.
 
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 місцевий суд виходив із того, що зазначений будинок є житловим і позивач відповідно до положень статті 344 ЦК України набула право власності на нього за набувальною давністю, оскільки вона у 1992-1993 роках добросовісно заволоділа цим чужим майном і продовжує відкрито, безперервно ним володіти до теперішнього часу. Водночас відповідачі ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», ДП «Закарпатський облавтодор» не довели, що вказана будівля є складським приміщенням, входить до статутного фонду та є власністю товариства і перебуває у повному господарському віддані ДП «Закарпатський облавтодор» й обліковується на балансі філії «Мукачівська ДЕД» як виробниче (складське приміщення). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» і ДП «Закарпатський облавтодор» про визнання права на приватизацію вирішувались інші правовідносини.
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 29 травня 2019 року, з урахуванням ухвали Закарпатського апеляційного суду від 12 червня 2019 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» задоволено.
 
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 22 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» судові витрати в розмірі 6 493,45 грн.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» є власником спірного майна, яке перебуває у повному господарському віддані ДП «Закарпатський облавтодор» і обліковується на балансі філії «Мукачівське ДЕД ДП «Закарпатський облавтодор» як виробниче (складське) приміщення. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», ДП «Закарпатський облавтодор» приймали рішення про передачу ОСОБА_1 цього майна. Суд першої інстанції помилково застосував статтю 344 ЦК України, оскільки у спірного майна є відомий позивачу ОСОБА_1 власник із яким у неї тривалий час існують судові спори. 
ОСОБА_1 переобладнала зазначену вище будівлю без належних дозволів, що в розумінні статті 376 ЦК України є самочинним будівництвом, а тому право власності на нього за набувальною давністю у порядку статті 344 ЦК України набуватися не може, на що місцевий суд не звернув уваги.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
26 червня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 травня 2019 року та залишити в силі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 22 листопада 2018 року.
 
Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що висновок апеляційного суду про наявність самочинного будівництва є неправильним. Застосуванню підлягає саме стаття 344 ЦК України, оскільки у спірному будинку заявниця та її сім?я проживає з 1981 року та продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном. 
 
Доводи інших учасників справи
 
26 вересня 2019 року ДП «Закарпатський облавтодор» через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 травня 2019 року залишити без змін.
 
Відзив ДП «Закарпатський облавтодор» мотивовано тим, що позивачці було достименно відомо про володіння чужим майном, а тому підстав для визнання права власності за позивачкою в порядку набувальної давності немає. Крім того, спірне приміщення входить до статутного фонду ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та є власністю товариства, перебуває у повному господарському віддані його дочірнього підприємства як виробниче (складське) приміщення, що встановлено у цивільних справах № 0707/5229/2012 та № 303/4372/17.
 
26 вересня 2019 року АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 травня 2019 року залишити без змін.
 
Відзив АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» мотивовано тим, що позивачці було добре відомо, що вона володіє чужим майном, оскільки мотивуючи заявлені позовні вимоги, вона стверджувала про те, що спірне житло було передано керівництвом ШЕД № 894.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.
 
У вересні 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 травня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи 
 
У справі, яка переглядається, апеляційним судом встановлено, що у період з 
1974 по 1988 роки чоловік позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 працював в Мукачівській шляхово - експлуатаційній дільниці № 864 ДП «Закарпатський облавтодор». В 1981 році керівництво ШЕД № 864 надало йому та його сім`ї (дружина і двоє дітей) однокімнатну квартиру в будівлі по АДРЕСА_1 . У даній цегляній одноповерховій будівлі розміром 10,0 м. х 8,0 м, розміщались дві однокімнатні квартири з всіма зручностями та окремими виходами в двір загального користування. В другій однокімнатній квартирі проживала інша сім`я працівника даного підприємства.
 
У 1988 році чоловік позивача ОСОБА_4 звільнився з Мукачівської ШЕД № 864, однак їхня сім`я продовжувала проживати в даній квартирі, сплачуючи квартирну плату та комунальні послуги в бухгалтерію підприємства. В 1992 році їхній сусід по квартирі отримав іншу квартиру в багатоквартирному будинку, який був побудований ШЕД № 864 для своїх працівників неподалік від їх будинку. Оскільки у звільнену квартиру нікого не вселяли позивач ОСОБА_1 з сім`єю зайняли цю квартиру і таким чином розширили жилу площу для їхньої сім`ї.
 
Будинок в якому розміщались дві однокімнатні квартири особисто відповідачем був відгороджений від загальної території підприємства ШЕД № 864 та має окремий вихід у власний двір.
 
Рішенням Мукачівського міського народного суду Закарпатської області 
від 10 серпня 1992 року в позові Мукачівського ШЕД № 864 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні складським приміщенням відмовлено.
 
29 червня 1993 року ухвалою судової колегії в цивільних справах Закарпатського обласного суду рішення Мукачівського міського народного суду було залишено в силі.
 
З приводу нерухомого майна, спір між сторонами був предметом судового розгляду у межах судової справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до 
ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», ДП «Закарпатський облавтодор», треті особи: Мукачівська міська рада, регіонального відділення Фонду державного майна України в Закарпатський області, про визнання права на приватизацію майна, де ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2013, яка набрала законної сили, встановлено, що приміщення АДРЕСА_1 входить до статутного фонду ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» і є власністю товариства, перебуває у повному господарському віданні його ДП «Закарпатський облавтодор» і обліковується на балансі філії «Мукачівська ДЕД» ДП «Закарпатський облавтодор» як виробниче (складське) приміщення. ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» створено на виконання Указу Президента України 
від 08 листопада 2001 року № 1056 «Про заходи щодо підвищення ефективності управління дорожнім господарством України», відповідно до постанови КМУ 
від 28 лютого 2002 року № 221 «Про утворення відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», якою установлено, що засновником Компанії є держава в особі Державної служби автомобільних доріг України. 
 
Також рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 01 листопада 2017 року, що теж набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_1 до 
ДП «Закарпатський облавтодор» в особі філії «Мукачівська ДЕД», ПАТ «ДАК» Автомобільні дороги України», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Мукачівська міська рада, реєстраційна служба Мукачівського МРУЮ Закарпатської області, про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку установлено, що приміщення розташоване по АДРЕСА_1 , входить до статутного фонду ПАТ ДАК «Автомобільні дороги України і є власністю товариства, перебуває у повному господарському віданні його дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор» і обліковується на балансі філії Мукачівська ДЕД ДП «Закарпатський облавтодор», як виробниче (складське) приміщення.
 
За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Відповідно до частини першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
 
Згідно зі статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
 
Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій  статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
 
Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права  означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.
 
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
 
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строку безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
 
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. 
 
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.
 
Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
 
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 
від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що приміщення розташоване по АДРЕСА_1 , входить до статутного фонду ПАТ ДАК «Автомобільні дороги України і є власністю товариства, перебуває у повному господарському віданні його дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор» і обліковується на балансі філії Мукачівська ДЕД ДП «Закарпатський облавтодор», як виробниче (складське) приміщення
 
Позивачка як володілець майна повинна бути впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
 
Позивачка зазначає, що з 1981 року добросовісно та відкрито володіє спірним майном, яке навалось її чоловіку для проживання.
 
Зазначене свідчить, що позивачка була обізнана про власника на спірну будівлю, а отже знала, що заволоділа чужою річчю, тому її володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.
 
Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зробив обґрунтований висновок про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, та відсутність правових підстав для задоволення позову.
 
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірного житлового приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
 
За встановлених по справі обставин, колегія суддів вважає неприйнятними аргументи касаційної скарги щодо наявності підстав для застосування правил статті 344 ЦК України у спірних правовідносинах, оскільки позивачкою не надано доказів та не доведено добросовісності набуття спірного приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду а апеляційної інстанції, а є аналогічними мотивам, наведеним у позовній заяві, яким судом апеляційної інстанції надана належна правова оцінка, та зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 травня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 травня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко