Постанова
іменем України 
3 березня 2020 року
м. Київ
справа № 203/421/16-к 
провадження № 51-410км19
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 21 червня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду 
від 1 листопада 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016040670000006, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, в тому числі вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 23 березня 2007 року за ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі – КК) до восьми років позбавлення волі з конфіскацією майна та звільненого 5 травня 2012 року умовно-достроково з місця відбування покарання; вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2013 року за ч. 2 ст. 185 КК на підставі ст. 71 КК до трьох років позбавлення волі, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2018  року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалено обчислювати строк відбування покарання ОСОБА_6  з 2 січня 2016  року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VIII зараховано ОСОБА_6 до строку покарання строк попереднього ув`язнення з 2 січня 2016 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Цим же вироком ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 1272 грн 20 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 5000  грн на відшкодування моральної шкоди.
Також вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 1 листопада 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 змінено в частині застосування положень ч. 5 ст. 72 КК. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VIII зараховано ОСОБА_6 до строку покарання строк попереднього ув`язнення з 2 січня 2016 року 
по 1 листопада 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок залишено без змін. 
Згідно з вироком  ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 2 січня 2016 року приблизно о 16-й год. 25 хв., перебуваючи у переході метрополітену № 1 станції «Вокзальна» на пр. К. Маркса, 123Б у м. Дніпропетровську, діючи умисно, повторно, за обставин, встановлених судом та наведених у вироку, з метою заволодіння чужим майном вчинив напад на ОСОБА_7 , поєднаний із насильством, небезпечним для її життя та здоров`я. 
У ході розбою ОСОБА_6 завдав ОСОБА_7 декілька ударів кулаком правої руки в ліву частину обличчя, заподіявши їй легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, та заволодів сумкою потерпілої вартістю 262  грн 50 коп. з особистими речами – гаманцем вартістю 136 грн та грошовими коштами в сумі 117 грн, внаслідок чого спричинив ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 515 грн 50 коп.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить судові рішення щодо нього скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що всупереч вимогам ст. ст. 370, ч. 3 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) висновок суду про його винуватість ґрунтується на припущеннях. Вказує на порушення п. 13 ч. 1 ст. 7, ст. 20, п. 3 ч. 3 ст. 42 КПК, а саме права на захист. При цьому стверджує, що при складанні протоколу про затримання йому не було роз`яснено процесуальні права. Вважає, що відповідно до положень п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_8 є недопустимим доказом, посилаючись на порушення його права на захист у зв`язку з незалученням захисника до проведення цієї слідчої (розшукової) дії. На думку засудженого, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками проведено з порушенням ч. 1, ч. 3 ст. 228, ч. 1 ст. 231 КПК, відповідні протоколи оформлено без дотримання вимог п. 1 ч. 3 ст. 104 КПК; вказані докази є недопустимими в зв`язку з відсутністю необхідності у проведенні згідно з ч. 6 ст. 228 КПК впізнання за фотознімками, оскільки на той момент його вже було затримано. Водночас, вказуючи на положення ст. 86, ч. 11 та ч. 12 ст. 290 КПК, вважає недопустимим доказом протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілої. Мотивує тим, що відеозапис цієї слідчої (розшукової) дії втрачено, стороною обвинувачення йому не відкривався і судами не досліджувався. Вказує на порушення вимог КПК щодо належного упакування та опечатування речових доказів при огляді місця події та огляді предмету від 2 січня 2016 року, а також з посиланням на ч. 12 ст. 290 КПК вважає їх недопустимими доказами. На думку засудженого, суд першої інстанції в силу положень ст. 86 КПК та доктрини «плодів отруєного дерева» повинен був визнати недопустимими доказами протоколи пред`явлення речей для впізнання та огляду предмету, а також додатки до них, як похідні докази від протоколу огляду місця події, визнаного недопустимим доказом. Вважає, що висновки судово-медичних експертиз є недопустимими доказами, оскільки їх проведено на підставі незаконних, на його думку, постанов про призначення експертиз, а також посилається на те, що йому не було відкрито доступ до медичної картки потерпілої. Крім того, вказує на те, що експерти не були належним чином повідомлені слідчим про свої права та обов`язки. На думку засудженого, суд не перевірив на допустимість докази сторони обвинувачення з огляду на приписи ч. 3 ст. 214 КПК. Посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не наведено мотивів, з яких залишено поза увагою показання свідка ОСОБА_9 . Вказує про позбавлення права на перевірку доводів про заподіяння йому працівниками поліції тілесних ушкоджень. Вважає, що апеляційний суд послався на запис з мобільного телефону, який в порядку ст.  290 КПК відкрито не було, а також не перевірив усіх доводів апеляційної скарги та не дав належної оцінки зібраним у провадженні доказам.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необґрунтованою та просив судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_6 , який підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та оціненими за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК. 
Так, суд у вироку послався на показання потерпілої ОСОБА_7 про те, що 2 січня 2016 року, коли вона спускалась у переході метрополітену до станції «Вокзальна», раніше невідомий їй чоловік, котрим, як згодом з`ясувалось, був ОСОБА_6 , заволодів її сумкою з речами, завдавши їй декілька ударів кулаком по обличчю та потилиці; показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , які бачили чоловіка, за яким бігли працівники метрополітену, а потім ОСОБА_8 побіг назустріч цьому чоловіку, зіткнувшись з ним, внаслідок чого той впав і був затриманий. Вказаний чоловік тримав у руках жіночу сумку чорного кольору, яку встиг кинути, коли ОСОБА_8 його наздогнав. 
Наведені показання потерпілої та свідків об`єктивно узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які досліджувались судом, про те, що 2 січня 2016 року вони, будучи на службі у відділенні поліції метрополітену, почули жіночий крик про допомогу. Коли підійшли до переходу метрополітену до станції «Вокзальна», побачили чоловіка, яким виявився ОСОБА_6 , котрий з жіночою сумкою в руках вибігав по сходах зі станції метро в напрямку пр. К. Маркса, та побігли за ним. Раніше невідомий їм чоловік – ОСОБА_8 також побіг за ОСОБА_6 та допоміг його затримати. Крім того, свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вказували, що оскільки на вулиці була ожеледиця, при затриманні ОСОБА_6 впав, розбивши ніс. Водночас у зв`язку з неадекватною поведінкою ОСОБА_6 до нього було застосовано спеціальний засіб – кайданки. Під час затримання ОСОБА_6 жодних заходів фізичного впливу до нього не застосовувалось.
Також на підтвердження винуватості ОСОБА_6 суд послався на показання експерта ОСОБА_13 , яка підтвердила, що за результатами додаткової судово-медичної експертизи № 271е від 26 січня 2016 року, в ході якої досліджувалась медична документація – медична карта амбулаторного хворого ОСОБА_7 , було виявлено у потерпілої легкі тілесні ушкодження за ознакою короткочасного розладу здоров`я у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, трьох синців, розташованих у виличній ділянці ліворуч з переходом у передвушну ділянку, верхній полюс лівої вушної раковини та в завушну ділянку, в ділянці носо-губної складки ліворуч з переходом на підборіддя та нижню щелепу ліворуч; а також дані висновків судово-медичних експертиз.
Крім того, висновок суду узгоджується з даними, що містяться у протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, згідно з якими потерпіла ОСОБА_7 , свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_10 впізнали на фотознімку чоловіка, котрий заволодів сумкою потерпілої, яким виявився ОСОБА_6 ; протоколах слідчих експериментів, проведених за участю потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 в присутності понятих, в ході яких потерпіла розповіла та показала про обставини, за яких ОСОБА_6 із застосуванням до неї насильства заволодів її сумкою, а свідок ОСОБА_8 – про обставини затримання ним поблизу будинку № 121 на пр. К. Маркса ОСОБА_6 , котрий з сумкою потерпілої втікав від працівників поліції метрополітену.
А згідно з даними протоколів пред`явлення речей для впізнання та огляду предмету від 2 січня 2016 року серед пред`явлених речей для впізнання потерпіла ОСОБА_7 впізнала свою сумку, якою заволодів ОСОБА_6 у переході метрополітену до станції «Вокзальна» (а.п. 25–28 т. 1).
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що суди першої та апеляційної інстанцій всебічно та повно перевірили доводи ОСОБА_6 про його непричетність до вчинення розбою та про недопустимість доказів сторони обвинувачення.
Так, місцевий суд дослідив та дав належну оцінку показанням свідка ОСОБА_9 , який зазначав про те, що 2 січня 2016 року, йдучи в напрямку Слов`янського ринку, бачив свого знайомого ОСОБА_6 , який перебігав дорогу. А потім останнього наздогнали працівники поліції, збили з ніг, штовхали ногами та застосували до нього кайданки; з носа ОСОБА_6 йшла кров.
При цьому суд обґрунтовано відхилив показання свідка ОСОБА_9 , зазначивши, що вони суперечать показанням потерпілої та інших свідків.
Крім того, суди правильно визнали безпідставними доводи обвинуваченого щодо недопустимості як доказів даних протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками.
Із протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками вбачається, що вони оформлені відповідно до приписів ст. 104 КПК, а зазначену слідчу (розшукову) дію проведено в присутності понятих із дотриманням вимог 
ст.  228 КПК. Перед пред`явленням для впізнання потерпіла ОСОБА_7 , свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_10 пояснили, що зможуть впізнати особу, вказали про її зовнішній вигляд та описали обставини, за яких вони бачили цю особу. В ході проведення пред`явлення особи для впізнання за фотознімками потерпіла ОСОБА_7 , свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_10 впізнали за фотознімками особу, котра заволоділа сумкою потерпілої, назвавши сукупність ознак, за якими її впізнають, і цією особою, згідно з довідок, доданих до протоколів, виявився ОСОБА_6 (а.п. 35–38, 56–58, 140–143 т. 1). 
Крім того, в протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_10 зазначено про застосування технічних засобів фіксації та їх характеристики; долучено до протоколів фототаблиці, в яких зафіксовано хід проведення цієї слідчої (розшукової) дії 
(а.п. 35–38, 140–143 т. 1).
А з даних протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілої ОСОБА_7 вбачається, що в ході його проведення застосовувалась відеозйомка. При цьому, виходячи з положень ч. 7 ст. 223 КПК, відсутність у матеріалах кримінального провадження додатку до цього протоколу, а саме відеозапису ходу вказаної слідчої (розшукової) дії, не свідчить про недопустимість відомостей, одержаних при її проведенні, оскільки пред`явлення особи для впізнання за фотознімками здійснювалось у присутності двох понятих. Між тим, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілої ОСОБА_7 проводилося також у присутності захисника ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_14 (а.п. 56–58 т. 1). 
З огляду на те, що DVD-R диск із файлом відеозапису, на якому було зафіксовано хід проведення пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілої ОСОБА_7 , судами першої та апеляційної інстанцій не досліджувався і відсутнє посилання на нього у вироку, доводи засудженого про порушення вимог ст. 290 КПК у зв`язку з тим, що стороною обвинувачення доступ до цього відеозапису йому не надавався, є необґрунтованими.
Водночас безпідставними слід визнати доводи засудженого ОСОБА_6 про відсутність підстав згідно з ч. 6 ст. 228 КПК для проведення впізнання за фотознімками.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 228 КПК особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі.
Водночас, з показань свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вбачається, що при затриманні ОСОБА_6 опирався та падав на землю, внаслідок чого він розбив собі ніс.
Тому доводи засудженого ОСОБА_6 про відсутність необхідності для проведення впізнання саме за фотознімками, оскільки його на той час було затримано, є безпідставними.
Поряд з тим, при проведенні пред`явлення особи для впізнання за фотознімками потерпілій ОСОБА_7 , свідкам ОСОБА_8 та ОСОБА_10 було пред`явлено для впізнання разом з фотознімком, де був зображений ОСОБА_6 , ще три фотознімки, при цьому всі особи, зображені на них, а також самі фотознімки не мали різких відмінностейміж собою та інших особливостей, що могли би суттєво вплинути на сприйняття зображення особою, яка впізнає. 
Також доводи засудженого про те, що для пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_8 не було залучено його захисника, що обумовило порушення права на захист, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки сам ОСОБА_6 для впізнання не пред`являвся, тобто участі в проведенні цієї слідчої (розшукової) дії він не брав, жодних показань не давав і, відповідно, не був джерелом особистісної інформації у розумінні кримінального процесуального доказування з огляду на мету її проведення. 
Таким чином, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд у відповідності до вимог ст. 374 КПК навів у вироку докази, на яких ґрунтується висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у розбої, вчиненому особою, яка раніше вчинила розбій.
Вирок суду відповідає вимогам ст. 370 КПК та є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Доводи засудженогоОСОБА_6 про те, що суд не перевірив на допустимість докази з огляду на положення ч. 3 ст. 214 КПК, є безпідставними.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що після подання ОСОБА_7 2 січня 2016 року заяви про вчинене кримінальне правопорушення в той же день внесено відповідні відомості до ЄРДР; даних про здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру вони не містять (а.п. 1, 6 т. 1).
Водночас колегія суддів визнає необґрунтованими й доводи засудженого ОСОБА_6 про порушення права на захист в ході досудового розслідування.
Так, у протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, зазначено, що момент затримання  ОСОБА_6 – 2 січня 2016 року о 16-й год. 30 хв. Крім того, з даних вказаного протоколу вбачається, що протокол затримання складено 2 січня 2016 року з 21-ї год. 30 хв. до 21-ї год. 40 хв.; затриманому було повідомлено зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюються, а також роз`яснено його процесуальні права, зокрема, право на захист; про затримання повідомлено ОСОБА_15 . Також згідно з даними цього протоколу при затриманні ОСОБА_6 було здійснено його особистий обшук у присутності понятих та за участю захисника – адвоката ОСОБА_14 (а.п. 51–52 т. 1).
Крім того, відповідно до протоколу роз`яснення права на захист від 2 січня 2016  року і пам`ятки про процесуальні права та обов`язки підозрюваного 
від 2 січня 2016 року ОСОБА_6 було роз`яснено право на захист і за його клопотанням про призначення захисника безоплатно за рахунок держави в той же день для надання ОСОБА_6 правової допомоги був залучений захисник – адвокат ОСОБА_14 . У подальшому ОСОБА_6 відмовився від вказаного захисника та в заяві від 25 січня 2016 року виявив бажання залучити іншого захисника – адвоката ОСОБА_16 , якого відповідно до постанови слідчого від 25 січня 2016 року було залучено до участі в кримінальному провадженні в якості захисника підозрюваного ОСОБА_6 (а.п. 53, 63–65, 159–160 т. 1).
Отже, перевіркою матеріалів кримінального провадження порушення права ОСОБА_6 на захист та вимог, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 7, ст. 20, ст. 42 КПК, не встановлено.
Крім того, безпідставними єй доводи засудженого ОСОБА_6 про порушення вимог кримінального процесуального закону в ході вилучення сумки потерпілої.
Так, з показань потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вбачається, що ОСОБА_6 , втікаючи, викинув сумку потерпілої на тротуар. Сумку підняв свідок ОСОБА_8 та передав потерпілій.
А згідно з ч. 2 ст. 93 КПК сторона обвинувачення здійснює збирання доказів, у тому числі, шляхом витребування та отримання від фізичних осіб речей, документів.
Водночас, відповідно до постанови прокурора про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання та сохранної розписки  ОСОБА_7 від 20 січня 2016 року, добровільно надані ОСОБА_8 та оглянуті 2 січня 2016 року речі, а саме, жіноча сумка, гаманець, грошові кошти в сумі 117 грн та пенсійне посвідчення, що належать ОСОБА_7 , визнані речовими доказами у кримінальному провадженні та передані потерпілій на зберігання до закінчення досудового розслідування (а.п. 136–137 т. 1). Також питання про речові докази вирішено судом при ухваленні вироку.
Поряд з тим, з доводами засудженого ОСОБА_6 про те, що відомості протоколів пред`явлення речей для впізнання та огляду предмету суд мав би визнати недопустимими доказами, виходячи з доктрини «плодів отруєного дерева», колегія суддів не може погодитися за таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
У цій нормі закріплено як загальну підставу визнання доказів недопустимими – їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, так і підставу, яку в доктрині кримінального процесу іменують правилом про «плоди отруєного дерева», – здобуття інших доказів завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Судом першої інстанції в порядку ст. 86 КПК визнано протокол огляду місця події від 2 січня 2016 року та додаток до нього у виді фототаблиці недопустимим доказом у зв`язку з тим, що слідчий ОСОБА_17 , який здійснив огляд місця події, не входив до групи слідчих у цьому кримінальному провадженні.
Отже, протоколи пред`явлення речей для впізнання та огляду предмету від 2 січня 2016 рокуне можуть бути визнані недопустимими доказами за правилом «плодів отруєного дерева», оскількиречі, що пред`являлись для впізнання потерпілій ОСОБА_7 та оглядались, було здобуто не завдяки інформації, отриманій з істотним порушенням прав людини.
Доводи ж засудженого ОСОБА_6 про те, що в ході досудового розслідування речові докази не були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК, також є необґрунтованими.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що в ньому відсутні об`єктивні дані про те, що слідчий не надав стороні захисту доступу до будь-яких матеріалів досудового розслідування, в тому числі речових доказів.
Водночас, згідно з даними протоколу про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 29 січня 2016 року підозрюваному ОСОБА_6 та захиснику ОСОБА_16 було надано в порядку ст. 290 КПК доступ до матеріалів досудового розслідування; ознайомлення з матеріалами провадження засвідчено їх підписами, при цьому заяв про те, що їм не надано доступ до будь-яких матеріалів, вони не подавали (а.п. 202–203 т. 1).
Отже, сторона захисту реалізувала своє право на доступ до матеріалів досудового розслідування у прийнятний для них спосіб.
Крім того, із звукозаписів судових засідань суду першої інстанції вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник не заявляли клопотань про огляд судом речових доказів – сумки та іншого майна потерпілої ОСОБА_7 , що було передано їй на відповідальне зберігання, та про надання речових доказів для ознайомлення учасникам судового провадження.
Також колегія суддів не може погодитися з доводами засудженого ОСОБА_6 , який посилаючись на невідповідність вимогам п. 3 ч. 5 ст. 110 КПК вказує про незаконність постанов слідчого про призначення судово-медичної і додаткової судово-медичної експертиз, та зазначає про порушення п. п. 13, 17 ч. 1 ст. 7, 
п. п. 13, 16 ч. 3 ст. 42 КПК.
Зі змісту постанов слідчого про призначення судово-медичної експертизи 
від 2 січня 2016 року та додаткової судово-медичної експертизи від 26 січня 2016  року вбачається, що в них викладено відомості, передбачені ч. 5 ст. 110 КПК, та зазначено, зокрема, зміст обставин, які є підставами для прийняття постанов, мотиви їх прийняття, обґрунтування та посилання на положення КПК, зміст прийнятого процесуального рішення, місце його виконання, попередження експертів про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК за відмову від дачі висновку і за дачу завідомо неправдивого висновку (а.п. 20, 175 т. 1).
Доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що в указаних процесуальних рішеннях відсутні вказівки на можливість та порядок оскарження постанов; про неознайомлення з ними та ненадання їх копій, не свідчить про порушення його прав, оскільки як в ході досудового розслідування, так і під час судового розгляду ОСОБА_6 , котрий був забезпечений захисником, мав передбачені КПК можливості для збирання доказів. 
Відповідно ж до висновкуоб`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 січня 2020 року (провадження № 51-218кмо19)відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на етапі виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання висновків експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, після закінчення лікування потерпіла ОСОБА_7 надала слідчому медичну документацію і напідставі відповідної постанови слідчого, в якій у тому числі відображено відомості про передачу експерту вказаної документації, було призначено додаткову судово-медичну експертизу (а.п. 174–175 т. 1).
Згідно з даними висновку додаткової судово-медичної експертизи № 271е 
від 26 січня 2016 року експертом в ході її проведення досліджувалась медична документація – медична карта амбулаторного хворого ОСОБА_7 , а в подальшому медичну карту було повернуто потерпілій, про що свідчить написана нею розписка (а.п. 178–180 т. 1).
При ознайомленні в порядку ст. 290 КПК з матеріалами досудового розслідування сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертом було надано висновок додаткової судово-медичної експертизи № 271е від 26 січня 2016 року.
А в ході судового розгляду експерт ОСОБА_13 підтвердила висновок додаткової судово-медичної експертизи № 271е від 26 січня 2016 року, якою було встановлено ступінь тяжкості спричинених потерпілій тілесних ушкоджень. 
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає безпідставними доводи засудженого ОСОБА_6 , який вказує на порушення вимог ст. 290 КПК, посилаючись на те, що йому не було надано доступ до медичної карти амбулаторного хворого – ОСОБА_7 .
Водночас зі змісту досліджених судом даних висновків судово-медичної експертизи № 13е від 2 січня 2016 року та додаткової судово-медичної експертизи № 271е від 26 січня 2016 року вбачається, що вони містять відомості про те, що експерт ОСОБА_13 була попереджена про відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК за дачу завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на неї обов`язків (а.п. 23--24, 178–179 т. 1). А тому доводи засудженого ОСОБА_6 про порушення вимог КПК через те, що слідчий, призначаючи судово-медичні експертизи, не попереджав експерта про відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, є необґрунтованими.
Також суди першої та апеляційної інстанцій належно перевірили доводи  ОСОБА_6 про застосовування щодо нього на досудовому розслідуванні заходів фізичного та психічного впливу. Ці доводи в ході перевірки не підтвердились, про що свідчить постанова слідчого від 7 вересня 2018 року, якою кримінальне провадження № 42016040000000420 за заявою ОСОБА_6 щодо нанесення йому тілесних ушкоджень із попередньою кваліфікацією за ч. 2 
ст. 365 КК закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення (а.п. 105–106 т. 4).
Обґрунтованість результатів перевірки не спростовує те, що в ході досудового розслідування та судового розгляду рентгенівський знімок ОСОБА_6 , про що він вказує в касаційній скарзі, не був витребуваний та не долучений до матеріалів провадження. 
Крім того, доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що апеляційний суд послався в ухвалі на запис з мобільного телефону, який в порядку ст. 290 КПК стороною обвинувачення йому не відкривався, є безпідставними, оскільки не відповідають змісту судового рішення апеляційного суду.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд здійснив апеляційний розгляд з дотриманням вимог, передбачених ст. ст. 370, 404, 405 КПК. При цьому, апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 419 КПК перевірив всі доводи апеляційної скарги обвинуваченогоОСОБА_6 , надавши вичерпні відповіді,а також зазначив мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким керувався. 
Отже, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК.
Кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК є правильною, призначене йому покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни або скасування судових рішень, не встановлено.
А тому касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
у х в а л и в:
Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 1 листопада 2018 року щодо  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                         ОСОБА_3