Постанова
Іменем України
 
04 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 562/382/18
 
провадження № 61-2400св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Гулька Б. І., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача -  ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
представник ОСОБА_3 -  ОСОБА_5 ,
третя особа - орган реєстрації при виконавчому комітеті Здолбунівської міської ради Рівненської області
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2019 року у складі судді Кушніра О. Г. та постанову Рівненського апеляційного суду від 16 січня 2020 року у складі колегії суддів:                Боймиструка С. В., Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - орган реєстрації при виконавчому комітеті Здолбунівської міської ради Рівненської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, земельною ділянкою та зняття з реєстраційного обліку.
 
Позовна заява мотивована тим, що він є власником житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що підтверджується договорами купівлі-продажу від 13 березня 2017 року посвідченими приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гризуновою О. В.
У порушення його прав як власника нерухомого майна, відповідачі без його дозволу та відома здійснюють постійне користування належним йому на праві власності будинком, розміщують в будинку свої речі та обмежили його в доступі до майна шляхом зачинення зовнішніх та внутрішніх дверей будинку, утримання домашніх тварин.
Указані дії перешкоджають йому, як власнику будинку та земельної ділянки, користуватись та розпоряджатись належним йому майном.                ОСОБА_3 , як колишній власник будинку, а ОСОБА_4 , як член сім'ї  ОСОБА_3 , у зв`язку з переходом права власності до нього, як нового власника майна, втратили право користування будинком. Жодних договорів на користування житловим будинком із                              ОСОБА_3 та ОСОБА_4  він не укладав.
Зазначав, що він як власник житлового приміщення має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належного йому на праві власності майна. 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд визнати                             ОСОБА_3 та ОСОБА_4  такими, що втратили право користування житловим будинком з господарськими будівлями та земельною ділянкою кадастровий номер 5622610100:00:001:0277, що знаходяться по АДРЕСА_1 , зобов`язати виконавчий комітет Здолбунівської міської ради Рівненської області зняти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із реєстрації місця проживання за вказаною адресою.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області                                 від 18 жовтня 2019 року в задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права та не буде ефективним засобом для його відновлення, оскільки, як зазначав позивач, він позбавлений права користування і володіння спірним житловим будинком та земельною ділянкою, а у разі визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, позивач не поновить свої права володіння та користування цим майном.
Банк при реалізації предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК Української РСР, а новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців житлового будинку про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 16 січня 2020 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2019 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
У поданому позові ОСОБА_1 підміняє поняття способу захисту порушеного права, зокрема свою вимогу позбавлення відповідачів права користування належним йому майном (житлом) з визнанням відповідачів такими, що втратили право користування цим майном, а саме житловим будинком з господарськими будівлями та земельною ділянкою.
Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права прямо не передбачений нормами матеріального права, на які посилається                        ОСОБА_1 . З урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення, усталеної судової практики, перешкоди в користуванні майном, зокрема житлом, можливо усунути шляхом виселення попереднього власника та членів його сім`ї, але з дотриманням норм матеріального права, які урегульовують ці відносини, а саме                               статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                                      № 562/382/18 зі Здолбунівського районного суду Рівненської області. Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга вмотивована тим, що при ухваленні судових рішень судами невірно встановлено обставини справи та надано неналежну оцінку доказам.
Жодних договорів з відповідачами щодо користування його майном він не укладав, вони без його дозволу користуються належним йому майном, хоча ОСОБА_3 володіє на праві власності житловим будинком                           по АДРЕСА_2 .
Судами порушено положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) й невірно застосовані положення Закону України «Про іпотеку», оскільки між ним та                    ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не існує іпотечних відносин. 
Відмова у знятті з реєстрації місця проживання відповідачів за наявності передбачених Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підстав є безпідставною.
Судами порушено положення статей 386, 391 ЦК України та статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Предметом його позову є визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим будинком та зняття їх з реєстрації, а не виселення.
Судами не взято до уваги судову практику у аналогічних правовідносинах, викладену у постановах Верховного Суду: від 29 січня 2018 року у справі                       № 766/1955/16-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц,                          від 25 березня 2019 року у справі № 334/5464/14-ц.
Наявність реєстрації відповідачів у спірному будинку створює перешкоди йому, як власнику, у реалізації права на вільне розпорядження належним йому майном. Суди не врахували, що право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.
ОСОБА_3 , як колишній власник будинку, а  ОСОБА_4 , як член сім'ї ОСОБА_3 , у зв`язку з переходом права власності до нього, як нового власника майна, втратили право користування будинком.
Відповідачами не надано суду доказів на підтвердження того, що у них відсутнє будь-яке інше житло.
Судом апеляційної інстанції при розгляді справи були порушені норми процесуального права, оскільки справа було розглянута за правилами загального позовного провадження, у зв`язку з чим представник, який не є адвокатом, не зміг взяти участь у судовому засіданні.
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
13 березня 2017 року між публічним акціонерним товариством «Полтава-Банк», яке діяло на реалізацію іпотечного договору від 15 липня 2014 року № 463 і додаткової угоди № 1 до іпотечного договору, та ОСОБА_1 укладено договори купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0668 га, за тією самою адресою, які посвідчені приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гризуновою О. В. та зареєстровані в реєстрі за № 576 та № 579 (а.с. 11-14).
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13 березня 2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 117,8 кв. м, житловою площею 58,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку кадастровий номер 5622610100:00:001:0277, площею 0,0668 га, за вказаною адресою (а.с. 5-10). 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі 
в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
 
Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 1997 року, а земельна ділянка за вказаною адресою - на підставі Державного акту на право приватної власності на землю                                від 18 квітня 2002 року, які в забезпечення виконання взятих зобов`язань за кредитним договором від 15 липня 2014 року № 4 були ним передані в іпотеку ПАТ «Полтава-Банк» за іпотечним договором від 15 липня 2014 року.
У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, іпотекодержателем ПАТ «Полтава-Банк» було звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 шляхом набуття його у власність у позасудовий спосіб.
09 серпня 2016 року Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Рівненської області на підставі іпотечного договору від 15 липня 2014 року було зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 за ПАТ «Полтава-Банк».
13 березня 2017 року між ПАТ «Полтава-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договори купівлі-продажу вказаного вище нерухомого майна, в якому зазначено що майно не має недоліків, які б перешкоджали його використанню за цільовим призначенням (пункт 6 договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами).
Обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають                             у будинку по АДРЕСА_1 , тобто ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості, сторонами договору купівлі-продажу від 13 березня 2017 року не обумовлені, тому обов`язки іпотекодержателя при виселенні жильців з іпотечного житла, фактично прийняті покупцем на себе, оскільки умови договору ним не оспорені та визнаються.
Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування його майном, зокрема житлом в ньому, суперечить                            статті 47 Конституції України, якоюпередбачено і закріплено право кожного на житло, за якою ніхто не може бути примусово позбавлений житлаінакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Разом з тим усталена практика Верховного Суду України та Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.
Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні  стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Оскільки відповідачі будучи поінформованими про перехід права власності на спірне домоволодіння до позивача, добровільно відмовляються виселитись, щоб усунути перешкоди в користуванні майном власнику, недостатньо визнати відповідачів такими, що втратили право на користування його майном, оскільки це не вирішує спір, а відповідачі підлягають виселенню, яке може відбутись тільки в примусовому порядку з дотримання встановленої житловим законодавством процедури.
Діючий на час вирішення спору закон, зокрема стаття 109 ЖК Української РСР, яка застосовується у взаємозв`язку зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку», прямо вказує, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, яке повинно бути зазначено в рішенні суду.
Указана позиція відповідає правовому висновку, висловленому в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, а також у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі                      № 201/7237/17 (провадження № 61-8227св19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року                    у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) підтверджено, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, яким є стаття 109 ЖК Української РСР та закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
Верховний Суд погоджується із висновками судів, що відповідачі можуть бути позбавлені житла у спірному домоволодінні тільки на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, вимог яких позивач не дотримався, а тому доводи про усунення буд-яких порушень права позивача, будь-яким шляхом прийнятним для нього, як власника, не ґрунтується на законі. 
Оскільки судами не встановлено підстав для позбавлення відповідачів права користування спірним житловим приміщенням, то відповідно до положень статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» відсутні підстави для зняття з реєстрації місця проживання відповідачів.
З урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення, усталеної судової практики, перешкоди в користуванні майном, зокрема житлом, можливо усунути шляхом виселення попереднього власника та членів його сім`ї, але з дотриманням норм матеріального права, які урегульовують ці відносини, а саме статтею 40 Закону України «Про іпотеку» та статтею 109 ЖК Української РСР.
Вимога позивача про зобов`язання виконавчий комітет Здолбунівської міської ради Рівненської області зняти відповідачів з реєстрації місця проживання є пов`язаною із первісною вимогою про усунення перешкод у користуванні майном.
Верховний Суд не бере до уваги посилання касаційної скарги на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався ОСОБА_1 , оскільки вони стосувалися інших фактичних обставин справи, які не є тотожними з цією справою.
Посилання касаційної скарги на практику Європейського суду з прав людини, є безпідставними, так як у цій справі виникли правовідносини, які не є подібними з тими, що були предметом розгляду Європейського суду з прав людини, а наведені вище мотиви суду не свідчать про порушення прав власника.
Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги про порушення апеляційний судом при розгляді справи норм процесуального права є безпідставними, оскільки розгляд справи в апеляційному порядку було проведено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи із дотриманням норм процесуального права.
 
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення (частина друга статті 412 ЦПК України), що заявником доведено не було.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд                    у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 16 січня                        2020 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
                                                                                                             І. А. Воробйова
Б. І. Гулько