КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4316/2020                                         
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
           27 квітня 2020 року                                                                    м. Київ
                                                                                                                Справа № 367/8673/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Немировської О.В.,  Чобіток А.О.,  
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , 
на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 26 грудня 2019 року, постановлену у складі судді Карабази Н.Ф., про повернення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Меліоратор» про стягнення неустойки за договором купівлі - продажу майнових прав,
встановив:
 
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 26 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявнику. 
Не погоджуючись з ухвалою, представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
Вказує, що позивач у заяві про забезпечення позову виклав обставини та суть спору між сторонами, обґрунтував загрозу утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та запропонував зустрічне забезпечення у сумі 10000 грн. Проте, доводи позивача судом першої інстанції не були взяті до уваги, а в ухвалі про повернення заяви відсутня мотивація, з яких причин прийнято таке рішення. Наявні обставини та докази свідчать про наявний спір та реальну загрозу утруднення виконання рішення суду. Посилання в оскаржуваній ухвалі на те, що заява про забезпечення позову подана без додержання вимог ст. 151 ЦПК України, не відповідає дійсності та є безпідставним.
            Крім того, позивачем подано до суду першої інстанції копію договору купівлі-продажу майнових прав № 5/22 від 20.12.2017 року, що був укладений між сторонами. В даному договорі в розділі X вказано реквізити ПрАТ «Меліоратор» та зазначено його рахунок, відкритий в АТ «Альфа-Банк», МФО 300346, рахунок в гривні НОМЕР_3, а також міститься підпис Голови правління та печатка відповідача. Відповідач має офіційний відділ продажу та розміщує комерційні документи в мережі Інтернет, тому відомості про інші рахунки були отримані з відкритих джерел. У будь-якому випадку, якщо рахунок не відкритий на ім`я відповідача, ухвала суду про арешт не буде виконана банком.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V (перегляд судових рішень) ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.  
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.
 
З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Меліоратор» про стягнення неустойки за договором купівлі - продажу майнових прав.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 20 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «Меліоратор» в особі голови правління Світлицького В.М. укладено договір купівлі-продажу майнових прав №5/22, відповідно до умов якого ПрАТ «Меліоратор» продає, а ОСОБА_3 купує майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме двокімнатна квартира АДРЕСА_2 На виконання пунктів 3.1., 3.3. договору ОСОБА_3 повністю здійснив оплату вартості майнових прав у сумі 1025750 грн. на розрахунковий рахунок ПрАТ «Меліоратор». Відповідно до пунктів 1.6. та 1.7. продавець взяв на себе зобов`язання завершити будівельні роботи на об`єкті капітального будівництва у строк до вересня 2018 року, а ввести об`єкт в експлуатацію не пізніше грудня 2018 року.
Однак, станом на день подання позовної заяви будівельні роботи не закінчені, а будинок не введений в експлуатацію. Продавець не виконує взяті зобов`язання по введенню будинку в експлуатацію з січня 2019 року, тобто протягом повних 10 місяців, в зв`язку з чим позивачем було направлено письмову вимогу про сплату неустойки. Позивач неодноразово письмово звертався до відповідача з метою з`ясування причин порушення взятих договірних зобов`язань. Також ОСОБА_4 були надіслані реквізити особистого поточного рахунку в АТ «Альфа-Банк» з проханням виплатити неустойку за договором купівлі-продажу майнових прав. Проте відповідач продовжує порушення зобов`язання та ухиляється від сплати неустойки в добровільному порядку.
Неодноразові звернення покупця до представників продавця, що знаходяться в офісі продажів та телефонні дзвінки з нагадуванням про сплату неустойки очікуваного результату не дали, жодних об`єктивних причини порушення умов договору представниками забудовника названо не було. Таким чином, триває порушення договору, що був укладений між позивачем та відповідачем, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх майнових прав.
 
24 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав до суду  заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, належні ПрАТ «Меліоратор» в межах суми 205 150 грн. ( ціна позову), що можуть знаходитись на рахунках товариства: 1. АБ «Укргазбанк», МФО 320478, рахунок в гривні № UA НОМЕР_1 ; 2. АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м. Києві, МФО 380805, рахунок в гривні № UA НОМЕР_2 ; 3. АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м. Києві, МФО 380805, рахунок в гривні № НОМЕР_4; 4. АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м. Києві, МФО 380805, рахунок в гривні № НОМЕР_6; 5. АТ «Альфа-Банк», МФО 300346, рахунок в гривні № НОМЕР_5; 6. АТ «Альфа-Банк», МФО   300346, рахунок в гривні № НОМЕР_7.
 
Повертаючи заяву про забезпечення позову заявнику, суд першої інстанції виходив з того, що  зі змісту заяви про забезпечення позову не вбачається наявність обставин, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду, а також зазначена заява не містить належного мотивування необхідності накладення арешту на майно відповідача, як цього вимагає Постанова Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року. Крім того, заявником не надано доказів, що рахунки, на які він просить накласти арешт, належать Приватному акціонерному товариству «Меліоратор». 
Суд дійшов висновку про те, що заява про забезпечення позову не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України, а тому підлягає поверненню відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України. 
            Частиною 9 ст. 153 ЦПК України, на яку посилається суд в оскаржуваній ухвалі, визначено: якщо на момент постановлення ухвали про арешт судна позов по суті морської вимоги до особи, яка є відповідальною за морською вимогою, не поданий, в ухвалі про арешт судна суд зазначає строк, протягом якого особа, яка подала заяву про арешт морського судна, зобов`язана подати такий позов та надати відповідне підтвердження суду.
 
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.  
Згідно з ч. 1 ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;
6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Відповідно до ч. 10 ст. 153 ЦПК України, суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.
 
Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову, позивач посилається на те, що накладення арешту на грошові кошти в межах ціни позову  ( 205 150 грн.) відповідає принципу співмірності позовних вимог до заходу забезпечення позову. У випадку списання грошових коштів з вказаних рахунків ПрАТ «Меліоратор» в банківських установах, виконання можливого рішення суду про задоволення позову буде значно утруднене. 
Стверджує, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки з офіційного сайту Державної податкової служби України позивачу стала відома інформація про те, що відповідач має податковий борг в сумі 372,9151 грн. перед місцевим та 3546,008 грн. перед державним бюджетами.  Також дані про податковий борг станом на 01.12.2019 року в сумі 3778641,79 грн. підтверджуються листом ДПС України № від 23.12.2019 року. З огляду на те, що будинок недобудований, відповідач має непогашені податкові борги, а керівник уникає зустрічей, тобто умисно ухиляється від виконання грошового зобов`язання, є ймовірність, що виконання ухваленого рішення суду буде утруднене або взагалі стане не можливим через фінансову неспроможність відповідача його виконати. Прохання накласти арешт саме на грошові кошти в межах ціни позову зумовлене тим, що відповідач здійснює свою діяльність в сфері будівництва і накладення арешту на об`єкт нерухомості може спричинити порушення прав третіх осіб, зокрема інвесторів. Застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача.
Позивач вважає, що забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення), може складати суму 10000 грн. Така сума обумовлена тим, що на виконання договору купівлі-продажу майнових прав позивачем попередньо було сплачено 1025750 грн., що в п`ять разів перевищує розмір суми забезпечення позову.
 
Таким чином, зі змісту заяви про забезпечення позову судом апеляційної інстанції встановлено, що заява містить вимоги, передбачені ст. 151 ЦПК України, зокрема обґрунтовано обставини, які, на думку заявника,  можуть утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду, також заява містить мотивування необхідності накладення арешту на  грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках відповідача, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про невідповідність заяви вимогам ст. 151 ЦПК України. 
Посилання суду на відсутність в заяві про забезпечення позову відповідних вимог, обов`язкова наявність яких визначена Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року,  колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з  урахуванням  доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог,  пересвідчитися,  зокрема,  в тому, що між сторонами дійсно виник  спір  та  існує  реальна  загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних  вимог,  дані  про  особу  відповідача,  а  також відповідність виду забезпечення позову,  який просить  застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
З викладеного вбачається, що постанова Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» містить роз`яснення, що застосовуються при розгляді заяв про забезпечення позову по суті, а не під час вирішення питання  про дотримання заявником положень процесуального закону щодо форми і змісту заяви про забезпечення позову.
Крім того, сам по собі факт відсутності у заяві про забезпечення позову доказів того, що рахунки, на які позивач просить накласти арешт, належать ПрАТ «Меліоратор», не позбавляє суд першої інстанції можливості врахувати ці обставини при її вирішенні, розглянути заяву по суті та за наслідками її розгляду постановити відповідне судове рішення.
Разом з тим, частиною 3 ст. 153 ЦПК України передбачено, що суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.
 
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» від 4.12.95 та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10.04.2003).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»), про що також наголосив  Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 761/5894/17.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених  законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви (заяви) або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для повернення заяви про забезпечення позову у зв`язку з недодержанням заявником вимог ст. 151 ЦПК України  колегія суддів вважає необґрунтованим, а доводи апеляційної скарги в цій частині - обґрунтованими.  
Разом з тим, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскільки суд першої інстанції не розглядав заяву про забезпечення позову по суті, а повернув її заявнику, адже в даному випадку вирішувалось питання про дотримання заявником положень ст. 151 ЦПК України щодо форми і змісту заяви. За викладених обставин  апеляційний суд позбавлений можливості ухвалити судове рішення по суті заяви  ОСОБА_1 . 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскаржувана ухвала перешкоджає подальшому провадженню в частині розгляду заяви про забезпечення позову, що відповідно до ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали та направлення заяви для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374 - 379, 381-384, 390  ЦПК  України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.   
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 26 грудня 2019 року - скасувати,   справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
                Суддя  - доповідач:                                                                   Ящук Т.І. 
 
                        Судді:                                                                      Немировська О.В.
                                                                                                         
                                                                                                         Чобіток А.О.