Постанова
Іменем України
 
16 червня 2020 року
місто Київ
 
справа № 757/17964/14-ц
провадження № 61-40103св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 10 травня 2018 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У липні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» 
(далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося до суду із позовом про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 28 вересня 2006 року № 10-29/2481 у розмірі 190 408, 45 дол. США, що еквівалентно 1 521 934, 71 грн.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 28 серпня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» 
(далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 10-29/2481, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 76 972, 00 дол. США, зі сплатою 13, 0 % річних та погашенням суми основної заборгованості за кредитом та процентів за його використання строком до 28 вересня 2021 року.
За умовами кредитного договору позичальник зобов`язувався сплачувати відсотки за користування кредитом у валюті кредиту не пізніше 28 числа місяця наступного за тим, у якому нараховані проценти за користування кредитом.
На виконання умов договору кредиту ОСОБА_1 направлено претензію - повідомлення (вимогу) від 29 січня 2014 року № 08.305-186/2991 про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання за кредитним договором, у якому запропоновано повернути достроково у повному обсязі заборгованість за кредитом та відсотками.
Боржником зазначене повідомлення проігнороване, умови договору на момент подання позову не виконані, що й стало підставою для звернення до суду з позовом.
Стислий виклад заперечень відповідача
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору від 28 вересня 2006 року 
№ 10-29/2481.
Вимоги зустрічного позову обґрунтовувалися тим, що кредит надавався позичальнику на інвестування квартири, загальною площею 90, 82 кв. м, що будується за адресою: АДРЕСА_1 поверх, відповідно до договору від 14 вересня 2006 року № 05-5/09-02 про участь у Фонді фінансування будівництва та договору уступки майнових прав на нерухомість від 27 вересня 2006 року № 05-05/06у, що укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Інвестбуд».
Положеннями кредитного договору визначено, що позичальник передає банку в іпотеку майнові права на квартиру. Оскільки рішеннями господарських судів визнано недійсними інвестиційний договір від 27 лютого 2003 року № 01/03 та іпотечний договір від 04 серпня 2008 року № 29, у зв`язку з чим Приватне акціонерне товариство «Побутрембуд» 
(далі - ПрАТ «Побутрембуд») (іпотекодавець) за іпотечним договором, укладеним з ПАТ «Укрсоцбанк», втратив майнові права на об`єкти нерухомості, які мали бути створені на його виконання, у тому числі за адресою: АДРЕСА_2 , то, відповідно, зникла правова підстава, відповідно до якої у банку виникли майнові права (іпотека) на майбутню квартиру відповідача. Відтак, банк втратив свої права на предмет іпотеки, а тому отриманий відповідачем кредит не можна вважати виданим на умовах забезпеченості, оскільки в силу ухвалених судових рішень банк не має можливості звернути стягнення на предмет іпотеки, а відтак, укладений кредитний договір суперечить частинам першій, третій та п`ятій статті 203 ЦК України. ОСОБА_1 зазначив, що кредитні кошти банк перерахував на рахунок ТОВ «Фінансова установа «Інвестбуд», а тому у відповідача були легітимні сподівання на перевірку банком усіх документів, що пов`язані із будівництвом. Відповідач погодився на отримання кредиту лише у зв`язку з наміром у майбутньому отримати квартиру, а у випадку неможливості будівництва квартири, такий кредитний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Також відповідач подав до суду заяву про застосування позовної давності, оскільки заборгованість за кредитним договором виникла з 2008 року, а з позовом до суду банк звернувся лише 03 липня 2014 року.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2017 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» та зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк», суд першої інстанції дійшов висновків, що оскільки строк виконання основного зобов`язання змінено на 27 січня 2009 року, то саме з цього моменту у банку виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 26 червня 2014 року, тобто з пропуском позовної давності. Після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою підпункту 4.5 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі до визначеної дати дострокового погашення кредиту, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після такої дати не підлягали виконанню (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-900цс16).
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив, що той факт, що предмет іпотеки, а саме квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не збудована, не впливає на дійсність (недійсність) кредитного договору та не є підставою для визнання його недійсним, у зв`язку з чим зустрічний позов задоволенню не підлягає.
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 10 травня 2018 року заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2017 року скасовано в частині залишення без задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк», ухвалено нове рішення про часткове задоволення зазначеного позову.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суму кредиту у розмірі 62 010, 28 дол. США, що еквівалентно 495 648, 17 грн. У задоволенні інших позовних вимог до ОСОБА_1 відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Апеляційний суд переглядав рішення суду першої інстанції лише у частині вирішення позову банку. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк», апеляційний суд зазначив, що звертаючись до суду із заявою про застосування позовної давності, відповідач просив суд застосувати її до вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, так як вона нараховується банком, починаючи з вересня 2008 року. Подана заява не містить даних щодо необхідності застосування позовної давності до вимоги у частині повернення наданих кредитних коштів, строк повернення яких умовами договору визначено 28 вересня 2021 року, тобто не настав. Повідомлення, направлене банком у січні 2014 року на адресу ОСОБА_1 , свідчить, що позивач зазначав про необхідність повернення саме заборгованості за кредитним договором. Будь-яких даних щодо зміни строку виконання зобов`язання в цілому банком відповідачу не повідомлялося. Відтак апеляційний суд дійшов висновку, що задоволенню підлягали вимоги позивача в частині щодо стягнення наданих кредитних коштів у розмірі 62 010, 28 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 24 січня 2014 року 495 648, 17 грн. Визначена банком при зверненні до суду сума заборгованості в розмірі 190 408, 45 дол. США, за висновками суду апеляційної інстанції, не підтверджена розрахунками, наданими позивачем. Зміст позовної заяви не містить у собі будь-яких визначених сум процентів, пені чи інших штрафних санкцій, передбачених умовами кредитного договору, укладеним між сторонами. Тому підтвердженою матеріалами справи є лише сума неповернутих кредитних коштів.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у липні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема:
-          правила статей 598, 599 ЦК України у поєднанні з підпунктом 2.5.1 кредитного договору, відповідно до умов якого при розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту, у зв`язку з чим апеляційний суд погодився із сумою нарахованих процентів, що є завищеною;
-          стягнувши з ОСОБА_1 пеню, до якої застосовано подвійну облікову ставку НБУ, апеляційний суд порушив правила частини третьої статті 533 ЦК України, відповідно до якої використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом;
-          правила частини першої статті 1048 ЦК України. Заявник зазначає, що оскільки кредитним договором не встановлено розмір процентів, який має сплачувати позичальник після спливу строку кредитування, то нарахування процентів за користування кредитом, що є відмінним від облікової ставки НБУ, є протиправним;
-          не взявши до уваги встановлені фактичні обставини справи, апеляційний суд помилково не застосував до спірних правовідносин позовну давність.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів касаційної скарги, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 серпня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 10-29/2481, згідно з умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 76 972, 00 дол. США, зі сплатою 13, 0 % річних та погашенням суми основної заборгованості за кредитом та процентів за його використання до 28 вересня 2021 року.
Відповідно до підпункту 1.1.1 кредитного договору, починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісячно 28 числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом і проценти за користування кредитом у розмірі 983, 00 дол. США, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 28 вересня 2021 року, на умовах, визначених цим договором.
Кредит надано позичальнику на інвестування квартири відповідно до договору від 14 вересня 2006 року № 05-5/09-02 про участь у Фонді фінансування будівництва та договору уступки майнових прав на нерухомість від 27 вересня 2006 року № 05-05/06у, що укладений між позичальником та ТОВ «Фінансова установа «Інвестбуд».
Згідно з підпунктом 3.3.9 кредитного договору позичальник зобов`язується своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його виконання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному пунктом 1.1 договору.
Пунктом 4.5 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.9, 3.3.10 цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник, зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеня).
Останній платіж за кредитним договором відповідачем здійснено 28 листопада 2008 року на суму 168, 96 дол. США, а тому за визначенням пункту 4.5 договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 60 днів, тобто з 27 січня 2009 року.
Щодо наявності підстав для дострокового виконання зобов`язання
Відповідно до правил частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами 
(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Судом першої інстанції встановлено, що у пункті 4.5 кредитного договору визначено умови, за яких змінюється строк виконання основного зобов`язання, виникає у позичальника обов`язок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.
Враховуючи, що сторони у договорі погодили умови настання дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, встановлено, що позичальник не виконував обов`язки, визначені підпунктами 3.3.9, 3.3.10 цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, висновки суду апеляційної інстанції, що строк виконання основного зобов`язання не настав, є необґрунтованими.
При цьому, визначаючи належний до сплати розмір заборгованості за сумою кредиту, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про існуючу заборгованість у розмірі 62 010, 28 дол. США, що відповідно до розрахунку заборгованості становить суму усіх нарахованих протягом дії кредитного договору відсотків за кредитом без вирахування сплачених. Натомість, на момент пред`явлення позову розмір заборгованості за сумою кредиту становив 55 843, 39 дол. США.
Щодо наявності правових підстав для стягнення суми кредиту, нарахування відсотків після закінчення строку кредитування
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.
За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до умов кредитного договору строк виконання основного зобов`язання настав 27 січня 2009 року, а з позовом банк звернувся до суду лише у липні 2014 року.
Відповідач у суді першої інстанції заявив про застосування позовної давності до спірних правовідносин.
Зважаючи на наведене, враховуючи, що з моменту настання строку виконання основного зобов`язання до пред`явлення позову сплинуло більше ніж 5 років, то висновки суду першої інстанції про застосування позовної давності до суми боргу, нараховану на день настання строку виконання основного зобов`язання, є правильними.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, встановивши, що строк кредитування відповідно до умов кредитного договору змінено на 27 січня 2009 року, висновки суду першої інстанції щодо спливу позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за сумою кредиту, нарахованими відсотками до настання строку виконання основного зобов`язання є правильними та обґрунтованими.
Правильним в оцінці спірних правовідносин також є висновок суду першої інстанції про те, що банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.
Наведеного апеляційний суд не врахував та погодився з правомірністю нарахування процентів після настання строку виконання основного зобов`язання.
Щодо правових підстав застосування позовної давності
За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти та пеню за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.
Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу строку кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право пред`явити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності.
Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд зробив висновок, що банк не мав права на нарахування процентів, після закінчення строку кредитування, які стали предметом позову, а отже відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права, тому Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку кредитування.
Щодо наявності правових підстав для нарахування пені після закінчення строку кредитування
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи викладений висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження 
№ 14-318цс18), пеня за договором не підлягає стягненню за період після закінчення строку кредитування.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, вважав, що після зміни строку виконання основного зобов`язання банк не вправі був нараховувати пеню.
Наведеного апеляційний суд не врахував та погодився з правомірністю нарахування пені після настання строку виконання основного зобов`язання.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Таким чином, Верховний Суд встановивши порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, що призвело до скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідало закону, зробив висновок про скасування постанови суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування постанови апеляційного суду, залишення в силі рішення суду першої інстанції, то судові витати, понесені у зв`язку переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 7 308, 00 грн підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Апеляційного суду міста Києва від 10 травня 2018 року скасувати, заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 березня 2017 року залишити в силі.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судові витати, понесені у зв`язку переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 7 308, 00 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              А. С. Олійник

                                                                                                                        С. О. Погрібний

                                                                                                                        Г. І. Усик

                                                                                                                        В. В. Яремко