ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7549/19                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Васильченко І.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 червня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого:                                                                       Бєлової Л.В.
суддів:                                                                                           Аліменка В.О.,
                                                               Безименної Н.В.   

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року (справу розглянуто у порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив: 
-          визнати протиправними та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2019 р. № 51-19 про відмову у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ;
-          зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту в України, відповідно до вимог чинного законодавства.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, у позивача є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування з політичних причин в Російській Федерації. 
15 червня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Державної міграційної служби України, в якому відповідач повністю підтримує рішення суду першої інстанції. 
З огляду на те, що учасники справи скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу, до закінчення встановленого судом десятиденного строку, який обраховується з моменту отримання копії даної ухвали, але не раніше, ніж з дня закінчення карантину, запровадженого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи.
Відповідно до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , громадянин Російської Федерації, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Благовєщенськ Амурської області, віросповідання - православний християнин, розлучений, освіта-вища.
Залишивши країну походження у 2016 році легально та через територію Республіки Білорусь 21.11.2016 р. прибув до України здійснивши незаконний перетин в районі с. Нові Яриловичі Чернігівської області.
20.03.2017 р. позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Київській області   із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до повідомлення від 05.03.2019 р. № 24 р. громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено у визначенні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Підставою для такої відмови стало рішення ДМС України від 25.02.2019 р. № 51-19.
Вважаючи рішення про відмову у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту протиправним, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що зазначена у позовній заяві інформація (щодо можливих причин визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) носить загальний характер і не має реального підґрунтя про небезпеку для позивача стати жертвою переслідувань чи утисків на батьківщині.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає  Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно з положеннями п. 1  ст. 1 цього Закону  біженець - біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Частинами першою та другою  статті 5 Закону України  «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до  Кримінального кодексу України  належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1  ст. 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:
1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;
2)    неможливість         або         побоювання         користуватися         захистом країни походження;
3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;
4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року стосовно статусу біженця) Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців( далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про надання їй статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов`язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загально поширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.
Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно із пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов`язки та стандарти доказів в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Натомість, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.
Згідно з рішенням Державної міграційної служби України від від 25.02.2019 р. № 51-19 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю умов, зазначених у п.п. 1, 13 ч. 1  ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Як вбачається з матеріалів справи, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 вказав, що він був змушений залишити країну свого проживання з політичних причин. Оскільки він був активістом в Росії, а саме був членом організації «Союз російського народу», у складі якої він виступав проти оренди російських земель Китаєм, а також проти корупційних схем в Росії та загальної політики російської федеральної влади, він викликав інтерес російської влади та був незаконно звинувачений в екстремістській діяльності на території Росії, а саме за ст. 282.1 Кримінального кодексу РФ «Організація екстремістського співтовариства». Вказав, що активісти Росії переслідуються за свою діяльність та незаконно звинувачують ся в екстремістській діяльності. Крім того, Смірнов зазначив, що на сьогодні проти нього відкрита кримінальна справа за статтею 282 Кримінального кодексу РФ «Поширення ненавист або ворожнечі, а також приниження людської гідності». Як стверджує заявник, його оголосили у федеральний розшук. Отже, він вважав що не може повернутись до Росії, оскільки буде незаконно ув`язнений, а в тюрмі на нього чекають жорстокі катування та смерть. 
Так, твердження заявника про те, що він був членом Амурського відділу «Союзу російського народу», приймав участь у мітингах та був звинуваченим у 2008 році у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою ст. 282.1 КК РФ знайшли своє підтвердження з відкритих джерел інформації, зокрема на сайті Інформаційно-аналітичного центру Сова розміщені матеріали відповідної кримінальної справи, по якій проходив і ОСОБА_1 . 
В той же час, єдиним підтвердженням своїх слів щодо кримінального переслідування на теперішній час, позивач надав копію повістки про виклик його на підставі ст. 188 КПК РФ (виклик свідка, потерпілого) від 21.11.2016 року до Галичського міжрайонного слідчого відділу слідчого управління Слідчого комітету Російської Федерації по Костромській області у кримінальній справі № 803230. 
Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, дана повістка не підтверджує порушення кримінальної справи саме стосовно позивача. 
До того ж, на офіційних сайтах МВС РФ, УМВС Росії по Хабаровському краю інформація про розшук ОСОБА_1 не міститься. Також, за інформацією Сектору Інтерполу та Європолу ГУНП в Київській області від 19.07.2017 № 360/108/19/0117 позивач в міжнародному розшуку не перебуває. Таким чином, підтвердження щодо перебування ОСОБА_1 у федеральному розшуку, про яке вказує позивач, відсутнє. 
Докази, надані позивачем до позовної заяви та апеляційної скарги щодо притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, стосуються лише подій 2008 року. 
Щодо переслідувань за політичні переконання позивача, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, після притягнення у 2008 році керівника та двох членів, в тому числі заявника, до кримінальної відповідальності, за інформацією по країні походження, Амурський відділ «Союзу російського народу» припинив свою діяльність. Заявник на даний час не цікавиться діяльністю організації, інформацією про інших членів організації не володіє, оскільки втратив з ними контакти. При цьому, згідно з офіційним сайтом «Союзу російського народу», організація продовжує діяльність. 
Колегія суддів звертає, що ані заявником у анкетах, на співбесідах, ані міграційною службою не встановлено, що після переїзду з м. Благовєщенськ у 2007 році до Підмосков`я, в подальшому до Москви, ОСОБА_1 активно займався політичною чи громадською діяльністю. 
Таким чином, відсутня будь-яка інформація про здійснення позивачем після 2007-2008 років громадської чи політичної активістської діяльності. 
Окрім того, як було встановлено судом першої інстанції, організація «Союз російського народу» продовжує свою діяльність, відомості про факти переслідування громадян-членів організації у авторитетних джерелах інформації по країні походженні відсутні. 
Факти переслідувань, арештів та розшуку активістів та опозиційних політиків знаходять відображення в інформаційно-аналітичних матеріалах правозахисник організацій, однак, як зазначено відповідачем, ні інформаційний ресурс «ОВД-інфо», ні правозахисна організація «Меморіал», ні інформаційно-аналітичний центр «Сова», ні інші заслуговуючи довіру джерела не містять інформацію про політично мотивовані переслідування заявника.
Фонд «Свободные Люди» надає всіляку правову підтримку особам, які включені до списку осіб, які зазнають політичних переслідувань, в тому числі робить офіційні висновки щодо наявності політичних переслідувань. Комісія Фонду складає списки осіб, яких визнано такими, що політично переслідуються з боку російської влади та які приймали участь в опозиційній діяльності і акціях протесту в 2014 - 2018 роках. 
Проте, в цьому списку прізвище заявника відсутнє.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, та в матеріалах справи відсутні докази загрози безпеці позивача, життю чи свободі в країні походження з огляду на встановлені обставини.
При цьому, доводи апелянта стосовно загальної ситуації щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода, політичні переслідування тощо, натомість, жодних доводів та доказів щодо наявності переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам п.п.1, 13 частини першої    ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не надано.
Посилання позивача на політичну ситуацію в країні носять загальноінформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності.
При цьому, відповідачем при вирішенні питання про визнання Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, всебічно та повно вивчено всі обставини справи, та встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"»  щодо позивача.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Відповідачем доведена правомірність винесеного рішення про відмову Позивачу у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, а позивачем не доведена наявність обставин, передбачених пунктами 1, 13 частини першої  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»,  необхідних для задоволення його заяви, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року. 
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії. 
Згідно з положеннями  ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог  ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.  243,  315,  316,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року - залишити без задоволення. 
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року - залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 17.06.2020.

Головуючий суддя                                                                                                                                                          Л.В. Бєлова

Судді                                                                                                                                                                                                      В.О. Аліменко,

                                                                                                               Н.В. Безименна