Ухвала
11 червня 2020 року
м. Київ
справа № 2/2218/144/11
провадження № 61-6650ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 16 березня 2020 року у справі за cкаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця, зацікавлена особа - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на рішення державного виконавця. 
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 22 січня 2020 року скаргу   ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірними та скасовано постанову державного виконавця 
Ляшенко А. С. від 20 лютого 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 58432382 на підставі виконавчого листа, виданого Хмельницьким міськрайонним судом 14 травня 2013 року у цивільній справі № 2/2218/35/12.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 16 березня 2020 року апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено. Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2020 року в частині задоволення скарги ОСОБА_1 на рішення державного виконавця скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовлено. У решті ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
07 квітня 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 
ОСОБА_1 подано касаційну скаргу (надійшла 10 квітня 2020 року) 
на постанову Хмельницького апеляційного суду від 16 березня 2020 року, у якій заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
На виконання вимог вищевказаної ухвали Верховного Суду заявником усунуто недоліки касаційної скарги.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов наступного висновку.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) Відповідно до пункту 7 Розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» 
від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) та Закону 
№ 1404-VIII, виконавче провадження визначається як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Тобто з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 1404-VIII слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.
Відповідно до статті 18 Закону № 1404-VIII, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання встановлені статтею 22 Закону № 606-XIV в редакції на час набрання рішенням у справі законної сили.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчий документ - виконавчий лист, може бути пред`явлено до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 14 травня 2013 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області видано виконавчий лист № 2/2218/35/12 за рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 28 березня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» простроченої заборгованості по кредиту у розмірі 116 500 доларів США, заборгованості по процентах - 26 461 доларів США 65 центів, всього 142 961 доларів США 65 центів та пені у розмірі 
157 751 грн 32 коп. 
Рішення набрало законної сили 06 червня 2012 року, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання становив один рік.
У цьому випадку строк пред`явлення зазначеного виконавчого листа до виконання було визначено до 06 червня 2013 року.
Як вбачається з матеріалів касаційного провадження та оскаржуваних судових рішень, виконавчий лист № 2/2218/35/12 неодноразово пред`являвся до виконання, про що на виконавчому документі містяться відповідні відмітки. Востаннє виконавчий документ повернуто стягувачу 
10 серпня 2016 року.
Статтею 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент останнього повернення виконавчого листа) передбачалось, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання.
Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.
Повернення виконавчого листа стягувачу не є перешкодою для повторного пред`явлення такого виконавчого листа до виконання, якщо стягнення у повному обсязі в результаті вжитих виконавчих дій не проведено.
Таким чином, строк повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання було передбачено 10 серпня 2017 року.
Разом з тим, 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, яким встановлено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання три роки.
Відповідно до частини 5 розділу ХІІІ Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, виконавчі документи видані до набрання чинності цим законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим законом, тобто протягом 3-х років.
Зважаючи на викладене вище, з моменту останнього повернення виконавчого документа стягувачу 10 серпня 2016 року він міг бути пред`явлений до виконання до 10 серпня 2019 року.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби м. Хмельницького Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області Ляшенко А.С. виконавче провадження відкрито 20 лютого 2019 року, тобто до закінчення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, який передбачений чинним Законом № 1404-VIII.
Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при відкритті виконавчого провадження державний виконавець діяв відповідно до Закону № 1404-VIII, а тому підстави вважати, що його рішення були неправомірними відсутні.
З огляду на вищенаведене, доводи касаційної скарги є безпідставними, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та на законність і обґрунтованість постановлених судових рішень не впливають. 
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення не виявлено порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права. 
Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду 
від 16 березня 2020 року у справі у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     С. Ф. Хопта
 
       Є. В. Синельников
 
       В. В. Шипович