Єдиний унікальний номер 229/6171/19 
Номер провадження 22-ц/804/1606/20        

Єдиний унікальний номер 229/6171/19                                           Головуючий у 1 інстанції Панова Т.Л. Номер провадження 22-ц/804/1606/20                                                           Доповідач Агєєв О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року                                       м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді                              Агєєва О.В.,
суддів                              Корчистої О.І., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 229/6171/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Лаврищев Віктор В`ячеславович, на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 14 січня 2020 року у складі судді Панової Т.Л.,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця", в якому просить стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 25005,07 грн. та компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 5298,65грн.
Обґрунтовує свої вимоги тим, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 10.07.2017року її звільнено на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. На день звільнення з нею повного розрахунку не проведено, як наслідок відповідач має перед нею заборгованість із заробітної плати за період березень - липень 2017року в сумі 25005,07грн. та зобов`язаний виплатити їй компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати за цей період у сумі 5298,65грн .

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 14 січня 2020 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Стягнуто з акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 5192 (п`ять тисяч сто дев`яносто дві) грн. 79коп., компенсацію втрати частини грошових доходів за березень 2017 року у розмірі 1267 (одна тисяча двісті шістдесят сім) грн.
В решті позову відмовлено.
Рішення в частині стягнення заробітної плати за березень 2017 року в сумі 5192,79 грн. надано до негайного виконання.
Сума заробітної плати визначена без утримання податку й інших обов`язкових платежів.
Зобов`язано акціонерне товариство «Українська залізниця» здійснити утримання з суми заборгованості по заробітній платі передбачені законом податки та інші обов`язкові платежі.
Стягнуто з акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь державного бюджету судові витрати в сумі 163 (сто шістдесят три) грн. 82 коп.

На вказана судове рішення позивач подав апеляційну скаргу в якій просить його скасувати в частині позовних вимог у яких судом прийнято рішення про їх відмову, а саме стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень - липень 2017 року та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати за квітень - липень 2017 року, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, висновок суду про те, що заробітна плата за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5), що містить інформацію про страховий стаж, позивачу за період квітень - липень 2017 року не нараховувалась, суперечить положенням Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який затверджений Наказом Міністерства фінансів України №435 віл 14.04.15. Сам по собі вказаний звіт Додаток 4, на підставі якого формуються індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5), не містить даних про виконання або невиконання найманим працівником своїх трудових обов`язків. Більш того, з урахуванням формування цього звіту виключно страхувальником (роботодавцем) та без участі застрахованої особи (робітника) не можливо встановити достовірність поданих даних або поставити під сумнів протилежні ним дані щодо спірного періоду. 
Висновок суду про те що надані позивачем щомісячні розрахункові листи (табуляграми) не завірені належним чином, їх походження суду не відомо, тож вони не можуть бути належними та допустимими доказами, суперечить вимогам ст. 110 КЗпП України та матеріалам цивільної справи.
Висновок суду про те що заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах суперечить вимогам ст.ст. 110, 113 КЗпП України та матеріалам цивільної справи.
Відповідач в особі керівника та головного бухгалтера заповнив таблиці звіту (за березень 2017 року), які подав у встановленому законом порядку. Тобто, своїми діями відповідач підтвердив про обізнаність щодо розміру заробітної плати позивача за березень 2017 року. При цьому, згідно з наказом про припинення трудового договору №5078/ЦН-ОС від 10.07.17 року, який не оскаржувався відповідачем та на якому мається підпис і позивача і відповідача, відповідачем одноособово прийнято рішення про нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку - 27 днів та одноразову грошову допомогу (1 середня заробітна плата). Тобто, станом на 10.07.17 відповідач був обізнаний про те, що він зобов`язаний виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку (27 днів) та одноразову грошову допомогу (1 середня заробітна плата). Враховуючи викладене вбачається, що відповідач спочатку у наказі про звільнення №5078/ДН-ОС від 10.07.17 вказує про зобов`язання роботодавця здійснити виплату компенсації за відпустку та одноразової грошової допомоги, а під час судового розгляду надає суду інформацію про відсутність заборгованості, що між собою ніяк не узгоджується.
Щодо висновків суду про наявність у відповідача обставин непереборної сили, які підтверджені Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.18, зазначає, що зазначений висновок не є коректним щодо трудових правовідносин між позивачем та AT «Українська залізниця».

Відзив на апеляційну скаргу позивача від АТ «Українська залізниця» не надходив.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду у жовтні 2019 року.
Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1921 гривня.
Визначена позивачем у позові ціна позову складає 30 303,72 грн., менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таким чином дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період квітень - липень 2017 року, а також компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період квітень - липень 2017 року, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду в оскаржуваній частині в повній мірі не відповідає.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем по справі, обіймала посаду чергового по залізничній станції виробничого підрозділу "Станція Ясинувата" структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки позивачки та наказом про припинення трудового договору.
05 серпня 2017 року ОСОБА_2 укладає шлюб з ОСОБА_3 після чого її прізвище стало ОСОБА_4 (а.с.6-13).
17 липня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 13).
Згідно висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця» регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, ст.ст.115, 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області; тривалими перервами в роботі транспорту, регламентованими умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язальної сторони за трудовим договором, якою є ПАТ «Українська залізниця» регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», вони об`єктивно впливають на її обов`язки, передбачені законодавством України про працю, зокрема ст.ст.115, 116 КЗпП України та унеможливлюють їх виконання. Такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності зобов`язальної сторони, якою є ПАТ «Українська залізниця регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» за невиконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема ст.ст. 115, 116 КЗпП України, враховуючи субсидіарне застосування ст.4 КЗпП України та ст.ст.9, 263, 617 ЦК України.
Відповідно до зазначеного висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі, до оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з-під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно зі ст.ст.47, 83, 115, 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25 червня 2014 року № 200, прийнятої у відповідності до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі, на базі Державного підприємства «Донецька залізниця», згідно додатку № 1.
21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця».
«Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства.
Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в її трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблено відповідачем. Таким чином, суд першої інстанції вважав, що ПАТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі. 

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період квітень - липень 2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що відомості про заробітну плату, що подаються роботодавцями до Реєстру застрахованих осіб, є офіційними відомостями, а тому індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5) є належним доказом, що містить інформацію щодо предмету доказування у цій справі - розміру нарахованої позивачу ОСОБА_4 заробітної плати та враховуються судом (а.с.103-105).
Враховуючи, що згідно відомостей з Реєстру застрахованих осіб, які сформовані станом на 19 грудня 2019 року, в період з квітня по липень 2017 року заробітна плата ОСОБА_4 не нараховувалася, інших доказів, які не викликають сумнівів у їх достовірності щодо нарахованої заробітної плати, позивачем суду не надано, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з квітня 2017 року по липень 2017 року у зв`язку з їх недоведеністю.
Таким чином, суд першої інстанції вважав, що позивач підтвердила наявність заборгованості відповідача з виплати заробітної плати за березень 2017 року (оскільки згідно відомостей з Реєстру застрахованих осіб, які сформовані станом на 19 грудня 2019 року, ОСОБА_4 за березень 2017 року була нарахована заробітна плата у сумі 5192,79грн, проте не виплачена відповідачем) в сумі 5192,79 грн. та компенсації втрати частини грошових доходів за березень 2017 року у розмірі 1267,04 грн. 

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не припиняє обов`язків роботодавця, визначених ст. 115 КЗпП України.
За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.
Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці.
Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. 
Відповідно до ст. 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. 
Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів. 
Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (ч. 1 ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.
Відповідно до ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем на підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період березень - квітень 2017 року надано щомісячні розрахункові листи (табуляграми), видача яких працівнику передбачена статтею 110 КЗпП України, частиною першою статті 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", відповідно до яких при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.
З наданих суду розрахункових листків за період з квітня по липень 2017 року, вбачається: за квітень 2017 року всього нараховано - 2639,02 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за квітень - 2098,50грн., за травень 2017 року всього нараховано - 2370,13 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за травень - 1884,69грн., за червень 2017 року нараховано - 493,78грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за червень - 392,63 грн., за липень 2017 року всього нараховано - 14309,35 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за липень - 11449,93 грн. (а.с. 14-18).
Зазначені розрахункові листки узгоджуються з іншими документами, які містяться в матеріалах справи: трудова книжка НОМЕР_1 , особовий рахунок, накази про надання відпустки без збереження заробітної плати, наказ про припинення трудового договору № 5078/ДН - ос від 10.07.2017 року, наказ № 236/ДНД від 17.03.2017 року про встановлення простою, наказ № 645-НЗ - 1 від 28.04.2017 року про деякі питання діяльності регіональної філії «Донецька залізниця».

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 "Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження" якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо.
Отже, надані позивачем розрахунки заробітної плати (розрахункові листи) є належним доказом, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати.
Суд апеляційної інстанції з метою захисту конституційного права позивача на оплату праці бере до уваги надані позивачем розрахунки заробітної плати за квітень - липень 2017 року.
Згідно наказу № 5078/ДН-ОС від 10 липня 2017 року позивача звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату і вона має право на вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку, компенсації за 27 днів відпустки (а.с. 13). Саме на підставі цього наказу відповідачем здійснено запис у трудову книжку позивача про її звільнення (а.с. 8).
Таким чином, заборгованість нарахованої та невиплаченої заробітної плати відповідача перед позивачем становить: за квітень 2017 року - 2639 грн. 02 коп., за травень - 2370 грн. 13 коп., за червень 2017 року - 493 грн. 78 коп.,  за липень 2017 року - 14309 грн. 35 коп.(з яких вихідна допомога при звільненні становить 7138 грн. 31 коп., компенсація за 27 днів відпустки 6369 грн. 57 коп.). 
Загальна сума заборгованості складає 19 812 грн. 28 коп. та підтверджується наданими позивачем розрахунками заборгованості заробітної плати за квітень - липень 2017 року (а.с. 15-18). 

Відповідно до ч. 4 ст. 97 КЗпП України, ст. 22 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.  
В рішенні у справі "Кечко проти України" від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині ст. 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений ст. 1 Протоколу № 1 (п. 22). 
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи, що позивач до 17 липня 2017 року знаходився з регіональною філією "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" у трудових відносинах, майнові вимоги позивача щодо оплати йому заборгованості по заробітній платі за період з квітня 2017 року по 17 липня 2017 року у тому числі вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, про що роботодавцем зазначено в наказі про звільнення, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.
Оскільки відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заробітної плати за період з квітня по липень 2017 року, у строки, встановлені ч. 1 ст. 116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи судом першої інстанції, суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за вказаний період.
Таким чином, оскільки позивачу в день звільнення відповідачем не виплачено всіх сум, що належать йому від АТ «Укрзалізниця», зокрема заробітну плату, з відповідача на користь ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість нарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з квітня 2017 року по липень 2017 року у сумі 19 812 грн. 28 коп. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів).
Відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості по заробітній платі за період з квітня по липень 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог за цей період у розмірі 19 812 грн. 28 коп. 
Зазначена сума підлягає виплаті позивачу з вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Крім того, рішення суду в частині відмови у задоволенні компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період квітень - липень 2017 року також необхідно скасувати з ухваленням нового про часткове задоволення цих вимог за оскаржуваний період виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ст. 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. 
Відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1). 
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. 
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2). 
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3). 
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4). 
Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив "Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати".
Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Відповідно до пунктів 4, 5 "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. 
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).
Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5). 
Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до статті 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.
Оскільки вихідна допомога при звільненні має разовий характер та відповідно до пункту 3.8. розділу 3 "Інші виплати, що не належать до фонду оплати праці" Інструкції зі статистики заробітної плати, яка затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за № 114/8713, не належить до фонду оплати праці, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на неї відповідно до ст. 2 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" не нараховується.
Відповідно до статті 3 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів). Тобто для нарахування компенсації на зазначені вище доходи необхідно з них вирахувати податок з доходів фізичних осіб, який відповідно до пункту 167.1 Податкового кодексу України складає 18% доходу, та військовий збір, який відповідно до п.п. 1.3 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу складає 1,5%.
Компенсація апеляційним судом розраховується станом на 14 січня 2020 року - на день ухвалення рішення судом першої інстанції.
Місяць, рік невиплаченого доходу Сума нарахованого доходу (грн.) ПДФО
(грн.)
18% Військовий збір (грн.)
1,5%. Сума не виплаченого доходу (після утримання податків)
(грн.) Коефіцієнт приросту споживчих цін Сума компенсації
(грн.)
квітень 2017  2639.02 475,02 39,59  2124,41 0,238
за період з травня 2017 по грудень 2019 505.61
травень 2017  2370.13 426,62 35,55 1907,96 0,222
за період з червня 2017 по грудень 2019 423.57
червень 2017  493.78 88,88 7,41  397,49 0,203
за період з липня 2017 по грудень 2019   80.69
липень 2017  7171.04

(14309.35 - 
7138.31) 1290,79 107,57 5772,68 0,200
за період з серпня 2017 по грудень 2019 1154.54
всього       2164,41
Загальна сума компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків виплати доходів за квітень-липень 2017 року складає 2164 грн. 41 коп. 
Зазначена сума компенсації втрати частини грошових доходів підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за період з квітня по липень 2017 року, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків виплати доходів за квітень-липень 2017 року, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованістю по заробітній платі за період з квітня по липень 2017 року у розмірі 19 812 грн. 28 коп., компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків виплати доходів за квітень-липень 2017 року у розмірі 2 164 грн. 41 коп.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання позовної заяви позивач судовий збір не сплачував. Від сплати судового збору позивач звільнений на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" як позивач у справі про стягнення заробітної плати.
Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно п/п 1 п.1 ч.2, ч.1 ст.4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ст.7 Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року, в якому позивач звернувся до суду, встановлено у розмірі 1 921 гривня.
Відповідно до п/п 6 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду розмір судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Тобто, з позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 30 303,72 грн. підлягав сплаті судовий збір у розмірі 768,40 грн. (30 303,72 грн. х 1%, але не менше 1 921 грн. х 0,4).
Враховуючи, що апеляційний суд в оскаржуваній частині рішення дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ "Укрзалізниця", судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пов`язаний з розглядом справи у суді першої інстанції, в сумі 721,07 грн., у суді апеляційної інстанції - 1081,60 грн.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову у якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Лаврищев Віктор В`ячеславович, на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 14 січня 2020 року задовольнити частково.
Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 14 січня 2020 року в частині відмови про стягнення заборгованості по заробітній платі з квітня по липень 2017 року та компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з квітня по липень 2017 року, - скасувати, в частині стягнення судового збору - змінити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборгованість по заробітній платі за квітень - липень 2017 року у розмірі 19 812 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот дванадцять) грн. 28 коп.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з квітня по липень 2017 року у розмірі 2 164(дві тисячі сто шістдесят чотири ) грн. 41 коп.
Зобов`язати Акціонерне товариство "Українська залізниця" при виплаті ОСОБА_1 доходів у сумі 19 812 грн. 28 коп. та компенсації втрати частини грошових доходів у розмірі 2 164 грн. 41 коп. утримати з цих сум податки та інші обов`язкові платежі.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в загальному розмірі 1802 грн. 67 коп.
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ).
Акціонерне товариство «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815, юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 02 червня 2020 року.

Судді: