ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" квітня 2020 р.           Справа№ 910/17114/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Агрикової  О.В. 
          Чорногуза М.Г. 
 
при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Київської міської ради
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.01.2020 
у справі № 910/17114/19 (суддя Плотницька Н.Б.)
за позовом Київської міської ради
до 1. Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зуєвої Наталії Василівни;
2. Компанії у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері трейд ЛП»;
3. ОСОБА_1 ,
про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,
ВСТАНОВИВ:
Київська міська рада (далі також - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зуєвої Наталії Василівни (далі також - відповідач-1), Компанії у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері трейд лп» (далі також - відповідач-2) та ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач-3) про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію права власності.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.01.2020 у справі №910/17114/19 відмовлено у  відкритті провадження на підставі п.   1 ч.   1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Постановляючи вказану ухвалу, суд виходив з того, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства та повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки стосується рішень приватного нотаріуса, які, за твердженнями позивача, прийняті з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Не погодившись із вищезазначеною ухвалою, Київська міська рада звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права, зокрема, статей 5, 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та статей 4 та 20 ГПК України, а висновки суду є протиправними та такими, що суперечать фактичному предмету позовної заяви та судовій практиці Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, Великої палати Верховного Суду. 
В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує на те, що оскарження рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо земельної ділянки з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею права на нерухоме майно, а тому такий спір має приватноправовий характер та з огляду на суб`єктний склад сторін спору підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2020 апеляційну скаргу Київської міської ради на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.01.2020 у справі № 910/17114/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Попікової О.В., суддів Корсака В.А., Євсікова О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 поновлено Київській міській раді пропущений строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 08.01.2020 у справі №910/17114/19, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу до 10.03.2020, призначено справу до розгляду на 16.03.2020. 
Відповідач-2 скористався правом, передбаченим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.01.2020 у справі №910/17114/19 - без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач-2 вказував на те, що відповідачем-3 у даній справі є фізична особа ОСОБА_1 , який не є суб`єктом господарювання, що в силу приписів п. 6 ч. 1 ст. 20, п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України виключає можливість розгляду даного спору в порядку господарського судочинства.
Крім того, відповідач-3 повідомив, що у 2018 році позивач вже звертався до відповідача-2 з позовною заявою з тих самих підстав, за результатами розгляду якої Господарський суд міста Києва ухвалою від 04.04.2018 у справі №910/3993/18 (суддя Грєхова О.А.) відмовив Київській міській раді у відкритті провадження та роз`яснив, що порушені позивачем питання підлягають розгляду в порядку цивільного, а не господарського судочинства.
16.03.2020 від колегії суддів у складі: головуючого судді Попікової О.В., суддів Корсака В.А., Євсікова О.О. надійшла заява про самовідвід.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 заяву суддів Попікової О.В., Корсака В.А. та Євсікова О.О. про самовідвід у справі №910/17114/19 задоволено, справу №910/17114/19 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суддів відповідно до статті 32 ГПК України.
Згідно з Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2020 апеляційну скаргу Київської міської ради на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.01.2020 у справі №910/17114/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 апеляційну скаргу Київської міської ради на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.01.2020 у справі № 910/17114/19 прийнято до провадження вищевказаним складом суду та призначено її розгляд на 29.04.2020.
27.04.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-3 надійшли додаткові пояснення у справі, в яких останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.01.2020 у справі №910/17114/19 - без змін, посилаючись на те, що положення п. 6 ч. 1 ст. 20 в сукупності з п. 1 ч. 1 ст.   175 ГПК України виключають можливість розгляду даної справи в порядку господарського судочинства.
У судове засідання відповідачі явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202  ГПК України  неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Частиною 2 ст. 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників відповідачів, заслухавши думку представника позивача, враховуючи, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для вирішення спору у даній справі без заслуховування їх пояснень, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без їх участі.
У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
29.04.2020 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі.
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Заслухавши пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
З матеріалів справи вбачається, що предметом заявленого позову у даній справі є наступні вимоги Київської міської ради:
- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зуєвої Наталії Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.02.2017 № 33837604 на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:82:102:0029, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, м. Київ, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1650195080000 за ОСОБА_1 ;
- визнати недійсною заяву від 09.08.2017 № 195 ОСОБА_1, зареєстровану приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зуєвою Наталією Василівною;
- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зуєвої Наталії Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.08.2017 № 36591390 на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:82:102:0029, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, м. Київ, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1650195080000 за ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зуєвої Наталії Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.10.2017 № 37457540 на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:82:102:0029, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, м. Київ, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1650195080000 за Компанією у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері трейд лп».
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що Київська міська рада не приймала жодних рішень про передачу земельної ділянки у власність/користування, а вищезазначені фізичні та юридичні особи в незаконний спосіб заволоділи вказаною земельною ділянкою комунальної власності, яка належить територіальній громаді м. Києва згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».
З огляду на зазначені обставини, позивач не погоджується з діями приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зуєвої Наталії Василівни та вважає їх такими, що суперечать нормам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв`язку з чим просить наведені рішення скасувати. 
Розглянувши матеріали позовної заяви (з урахуванням уточненої позовної заяви), на переконання суду апеляційної інстанції, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про  відмову у відкритті провадження  у справі, разом з тим, колегія суддів не може погодитися з мотивами, з яких виходив суд першої інстанції.
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Виходячи із принципу гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
При цьому, ч. 1 ст. 8 названого Закону передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Таким чином, право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. 
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. 
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.
Згідно з ч.   3 ст.   22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів у силу прямої вказівки закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 у справі № 1-2/2002, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.
При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1    ст. 9 Конституції України  та беручи до уваги ратифікацію    Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР    Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати   Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод   (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» визначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно з частиною 1 статті 2 ГПК України гарантується право на звернення до господарського суду саме в установленому цим Кодексом порядку.
За приписами частини 2 статті 4 ГПК юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
У позовній заяві, як і в апеляційній скарзі зазначено, що приватноправовий характер вказаного спору позивачем визначено відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, від 14.11.2018 у справі №815/5592/17 та від 27.06.2018 у справі № 815/6945/16. 
Зазначені доводи позивача, на переконання колегії суддів, є обґрунтованими, а висновки суду першої інстанції щодо необхідності розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства - помилковими, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної ухвали (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
У п. 7 ч.1 ст. 4 КАС України визначено, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Згідно з частиною 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Відповідна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №804/2820/16.
Зі змісту позовних вимог та їх нормативно-правового обґрунтування вбачається, що відповідачі-2, 3 - Компанія у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері трейд ЛП» та ОСОБА_1 в незаконний спосіб заволоділи земельною ділянкою комунальної власності, яка належить територіальній громаді м. Києва, у зв`язку з чим рішення відповідача-1 щодо реєстрації за вказаними особами безстрокового права користування на таку земельну ділянку є протиправними.
Отже, позивач звернувся до суду за захистом права комунальної власності  на земельну ділянку, що належить територіальній громаді м. Києва, та яке було порушено відповідачами. 
При цьому, спір, що розглядається у даній справі, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач-1, приймаючи спірні рішення про державну реєстрацію безоплатного права користування земельною ділянкою за відповідачами-2, 3, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняті відповідачем-1 рішення про державну реєстрацію стосувались реєстрації прав інших осіб, а не позивача. Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Та обставина, що відповідачем-1 у справі є суб`єкт владних повноважень, не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав та інтересів у сфері публічно-правових відносин.
Так, в силу приписів ч.   4   ст.   236 ГПК України, колегія суддів враховує також правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, згідно з якою спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.  
Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Тобто, загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи, що виникають із земельних правовідносин, за винятком тих, розгляд яких визначений в порядку іншого судочинства.
Водночас, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.
Отже, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на землю, реєстрації або обліку прав на землю, яка (права на яку) є предметом спору, сторонами яких є юридичні особи та фізичні особи-підприємці, розглядаються в порядку господарського судочинства, а інші - за правилами цивільного судочинства.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 920/40/19.
Як вбачається з позовної заяви та правильно зазначає відповідач-2 у відзиві на апеляційну скаргу, відповідачем-3 у даній справі є фізична особа, яка не має статусу підприємця, що сторонами не заперечується. 
Зважаючи на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справа у даному спорі не відноситься до юрисдикції господарських судів відповідно до п. 6 ч. 1   ст. 20 ГПК України   та має розглядатись за правилами цивільного судочинства.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
За таких обставин, враховуючи наведені норми процесуального законодавства, а також правові висновки Верховного Суду, з огляду на предмет та підстави заявленого позову, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність встановленої п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України підстави для відмови у відкритті провадження у справі за позовом Київської міської ради до Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зуєвої Наталії Василівни, Компанії у формі партнерства з обмеженою відповідальністю «Трежері трейд лп» та ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав на земельну ділянку.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що доводи скаржника в частині неправомірності віднесення судом першої інстанції даного спору до підвідомчості адміністративних судів є обґрунтованими, однак, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції в межах її вимог відсутні.
Водночас, враховуючи повноваження суду апеляційної інстанції та те, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим висновки, викладені в ухвалі суду першої інстанції, не відповідають дійсним обставинам справи, однак вказані порушення не призвели до прийняття незаконного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 08.01.2020 у справі №910/17114/19 підлягає зміні в її мотивувальній частині.
Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі ст. 129 ГПК України   покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст.   253-255, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Київської міської ради на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.01.2020 у справі №910/17114/19 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.01.2020 у справі №910/17114/19 змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
3. В іншій частині ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.01.2020 у справі №910/17114/19 залишити без змін.
4. Матеріали справи №910/17114/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст.   ст. 286-291 ГПК України.
          Повний текст постанови складено 04.05.2020.

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                О.В. Агрикова

                                                                                М.Г. Чорногуз