УХВАЛА
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
справа №592/18193/19
провадження № 61-7050ск20 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараша А. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 лютого 2020 року та на постанову Сумського апеляційного суду від 31 березня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями Печерського районного суду м. Києва,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 31 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
17 квітня 2020 року ОСОБА_1  подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 лютого 2020 року та на постанову Сумського апеляційного суду від 31 березня 2020 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Вивчивши касаційну скаргу, суд дійшов висновку, що вона не може бути прийнята до розгляду та підлягає залишенню без руху, виходячи з таких підстав.
 
Для касаційних скарг, поданих після 08 лютого 2020 року, законодавцем встановлений новий порядок подання та підстави звернення особи з касаційною скаргою до суду.
 
Право на касаційне оскарження та підстави касаційного оскарження судових рішень визначені положеннями статті 389 ЦПК України.
 
Цивільний процесуальний закон містить вимоги щодо форми та змісту касаційної скарги, за умови дотримання яких касаційна скарга може бути прийнята судом до розгляду (стаття 392 ЦПК України).
 
Зокрема, відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У даній справі скаржник оскаржує в касаційному порядку судові рішення, .право на оскарження яких передбачене пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1)     якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2)     якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3)     якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4)     якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Даний перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.
 
Так скаржник узагальнено зазначає, що підставою касаційного оскарження є невідповідність судової практики судів попередніх інстанцій за порушення норм матеріального та процесуального права, а також невиконання вимог Основного закону та рішень Конституційного Суду України, Верховного Суду та Верховного Суду України. 
 
Однак, такі посилання не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки скаржником не вказано чітко передбачену частиною другою статті 389 ЦПК України підставу касаційного оскарження судового рішення та її обґрунтування. 
 
Натомість, ОСОБА_1 на підтвердження своєї позиції цитує норми права з текстів постанов, які використовували суди під час аналізу спірних правовідносин у інших справах, однак, не зазначає саме надані судами правові висновки з приводу застосування певної норми матеріального чи процесуального права.
 
Таким чином, касаційна скарга не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, оскільки неоформлена відповідно до вимог, встановлених процесуальним законодавством для касаційної скарги.
 
Скаржнику для усунення даного недоліку, а також з метою недопущення подвійного тлумачення змісту касаційної скарги, необхідно надати до суду уточнену касаційну скаргу, в якій згрупувати, систематизувати та чітко зазначити підстави касаційного оскарження судових рішень у відповідності до визначеного статтею 389 ЦПК України переліку підстав для касаційного оскарження судових рішень та їх відповідне мотивування. Тобто, заявнику слід чітко зазначити конкретний (конкретні) пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України, який (які) відповідно до змісту касаційної скарги є підставою (підставами) для подачі даної касаційної скарги та відповідне мотивування (посилання на норму закону, правові висновки Верховного Суду, висловлені в подібних правовідносинах тощо).
 
В свою чергу суд касаційної інстанції роз`яснює скаржнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими
 
За правилами частини восьмої статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.
 
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що зазначення скаржником підстав для касаційного оскарження та їх розгорнутого обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яка необхідна для подальшого вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.
 
Крім того, за подання касаційної скарги не сплачений судовий збір.
 
В касаційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір».
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
 
З огляду на норми вказаної статті до ОСОБА_2 у даному випадку не може бути застосовано пункт 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», оскільки останній не додав до касаційної скарги належних доказів на підтвердження завданої йому шкоди (відповідного судового рішення про визнання дій органу державної влади незаконними тощо). Визнання такого факту власне скаржником не є безумовною підставою вважати доведеним факт завдання шкоди скаржнику.
 
Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».
 
За правилами частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
 
Зі змісту оскаржуваного рішення суду вбачається, що позовна заява, подана до суду у 2019 році, містила вимогу про стягнення шкоди, тобто, вимогу майнового характеру.
 
Відповідно до статті 4 даного закону в редакції, чинній на момент звернення з позовом, за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору дорівнює 1 відсотку ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб тане більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Законом України «Про державний бюджет на 2019 рік» станом на 01 січня 2019 року встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1921 грн.
 
Заявлена сума позову становила 2 000 000 грн, таким чином, за подання позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у розмірі 9605 грн (1921х5=9605).
 
За правилами статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на рішення суду розмір судового збору дорівнює 200% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, скарги.
 
Таким чином, за подання касаційної скарги на судове рішення підлягає сплаті судовий збір у розмірі 19 210 грн.
 
Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до УК у Печерському районі/Печерський район/22030102, код ЄДРПОУ: 38004897, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA288999980313151207000026007, ККДБ: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд.055)».
 
На підтвердження сплати судового збору необхідно надати суду оригінал документу, що підтверджує його сплату, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
 
За таких підстав касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду.
 
За правилами частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, суд
 
УХВАЛИВ :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 лютого 2020 року та на постанову Сумського апеляційного суду від 31 березня 2020 року залишити без руху.
 
Надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
 
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута скаржнику.
 
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              А. А. Калараш