ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

05 березня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 729/1083/19
Головуючий у першій інстанції – Демченко Л. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/243/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді:  Іванової Г.П.,
суддів:                       Бечка Є.М., Скрипки А.А., 

сторони:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк",
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” на заочне рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області у складі судді Демченко Л.М. від 22 жовтня 2019 року (повний текст рішення складений 22 жовтня 2019 року) в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
                                    У С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк “ПриватБанк” звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на користь Товариства заборгованість за кредитним договором №б/н від 08.01.2014 в сумі 38067,16 грн. та судові витрати в сумі 1921 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 8 січня 2014 року відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому Договором, а відповідач не сплачував своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, чим порушив свої зобов`язання. Внаслідок таких дій відповідача станом на 15 травня 2019 року утворилася заборгованість по наданому відповідачу кредиту в сумі 38067,16 грн., з яких: 495,15 грн – заборгованість за кредитом, 32243,80 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3039,30 грн – заборгованість за пенею та комісією, 500 грн – штраф (фіксована частина), 1788,91 грн – штраф (процентна складова).
Заочним рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 22 жовтня 2019 року позов АТ КБ “ПриватБанк” задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” заборгованість в сумі 495 грн 15 коп. та в повернення судового збору 25 грн 00 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк “ПриватБанк” просить скасувати заочне рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 22 жовтня 2019 року в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги Банку в цій частині в повному обсязі, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги АТ КБ “ПриватБанк” зводяться до того, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним та необґрунтованим, ухваленим без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм матеріального та процесуального права.
АТ КБ “ПриватБанк” зазначає, що суд безпідставно вважав стягнення заборгованості за процентами, пені та штрафів необґрунтованим, оскільки вони нібито не встановлені умовами договору. Доказів того, що відповідача було ознайомлено з іншими Тарифами та/або Умовами та правилами, ніж ті, що долучені до позовної заяви, відповідачем не надано, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав не брати до уваги саме ті Тарифи, Умови та правила, що долучені Банком до позовної заяви. Рішення суду першої інстанції щодо не ознайомлення відповідача з Тарифами, Умовами та правилами ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч.6 ст. 81 ЦПК України. Відповідачем не заявлялися вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним та не спростовані жодним чином доводи позивача. Відповідач, підписуючи анкету-заяву від 08.01.2014, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Підписанням анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг відповідач погодився з умовами та правилами надання банком послуг, які разом з цією заявою, зразками підписів складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору. Приєднання до умов та правил надання банківських послуг є укладенням договору з банком.
Також АТ КБ “ПриватБанк” вказує, що відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наніс фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти в банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки. Основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів, враховуючи, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.
Оскільки ціна позову (оспорювана сума) в цій справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа не належить до переліку тих, які, відповідно до ч.4 ст.274 ЦПК України, не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, тому, згідно приписів ч.1 ст. 369 ЦПК, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення (виклику) учасників справи.
Позивачу АТ КБ “ПриватБанк” копію ухвали про відкриття провадження у справі вручено 15 січня 2020 року. 
Відповідачу ОСОБА_1 копія ухвали про відкриття провадження в справі разом з копією апеляційної скарги двічі - 14 січня 2020 року та 23 січня 2020 року направлялася за його зареєстрованим місцем проживання, але щоразу поверталася не врученою з відміткою “За закінченням встановленого строку зберігання”. 
Про те, що у провадженні Чернігівського апеляційного суду перебуває справа за апеляційною скаргою АТ КБ “ПриватБанк” на заочне рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 22 жовтня 2019 року, відповідача ОСОБА_1 було повідомлено в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України - шляхом розміщення 05.02.2020 року відповідного оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. 
Відповідач ОСОБА_1 передбаченим ст. 360 ЦПК України правом подачі відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ “ПриватБанк” не скористався.
Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. 
Відповідно до приписів ч.5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції – залишенню без змін, зважаючи на таке.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
По справі встановлено, що 08.01.2014 ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ “ПриватБанк” з Анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідно до якої отримав від Банку кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 
У заяві зазначено, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, складає між відповідачем та Банком договір про надання банківських послуг (а.с.7).
21 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк “ПриватБанк” змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк “ПриватБанк” (АТ КБ “ПриватБанк”) (а.с.39-40).
З наданого Банком розрахунку заборгованості (а.с.5-6) вбачається, що за вказаним кредитним договором станом на 15.05.2019 утворилася заборгованість у сумі 38067,16 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 495,15 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 32243,80 грн, заборгованість за пенею та комісією - 3039,30 грн, штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 1788,91 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ “ПриватБанк”, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані від позивача та використані позичальником кошти в добровільному порядку Банку не повернуті, а також з того, що в справі мається достатньо доказів для ухвалення рішення про стягнення з ОСОБА_1 фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 495,15 грн.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, пені та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на Умови та Правила надання банківських послуг при визначенні розміру відсотків, пені, штрафів, не можна вважати домовленістю сторін про їх розмір та порядок сплати, оскільки ці Умови та Правила позичальником не підписані, а матеріали справи не містять підтвердження того, що саме ці умови і правила надання банківських послуг були погоджені з відповідачем при оформленні анкети-заяви, оскільки розмір вказаних платежів сторонами у підписаних ними документах не обумовлено, а надані банком Витяги з тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг неодноразово змінювались самим АТ КБ “ПриватБанк”. 
Враховуючи, що АТ КБ “ПриватБанк” оскаржує зазначене судове рішення лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом, пені та штрафів, та з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №186/1743/15-ц, де визначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується, колегія суддів не переглядає судове рішення в частині задоволених позовних вимог, тобто в даній справі - в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення процентів, пені та штрафів, зважаючи на таке.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ “ПриватБанк”).
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 08 січня 2014 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема відсотки, пеню і штрафи за прострочене зобов`язання та несвоєчасну сплату боргу.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08 січня 2014 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна” та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна” та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ “ПриватБанк” в період - з часу виникнення спірних правовідносин (08 січня 2014 року) до моменту звернення до суду з вказаним позовом (25 серпня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ “ПриватБанк”, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Отже, оскільки витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна” та Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в АТ КБ “ПриватБанк” ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08 січня 2014 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17).
За таких підстав, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 32234,80 грн, заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3039,30 грн, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн – штраф (фіксована частина), 1788,91 грн – штраф (процентна ставка).
Доводи апеляційної скарги про те, що підписуючи анкету-заяву відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, щодо умов кредитування, а тому відсутність підпису на відповідних Тарифах та Умовах не свідчить про неукладеність договору, не приймаються судом до уваги, оскільки відмовляючи у стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів, суд першої інстанції не виходив з того, що договір є неукладеним. Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено умови, на яких ним надано кредитні кошти ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави для стягнення вказаних процентів, пені і штрафів, та стягнув суму тіла кредиту, визнаючи, що відповідач отримав кредитні кошти. 
З цих же підстав відхиляються посилання позивача на висновок ВС, викладений у постанові від 28 березня 2019 року по справі №428/2873/17, де зазначено, що саме по собі посилання на не ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин. Про неукладеність договору судом першої інстанції не зазначалось.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не довів належними та допустимими доказами, що його було ознайомлено з іншими Умовами та Правилами, ніж ті, що були додані до позову, не спростував будь-яким чином зміст таких Умов та Тарифів, не довів, що на момент укладення кредитного договору діяли інші Умови та Правила надання банківських послуг чи Тарифи, в яких не було умов щодо сплати процентів та неустойки, відхиляються апеляційним судом. Суд зазначає, що позивачем хоча і надані витяг з Тарифів, Умови та Правила надання банківських, однак з даних документів неможливо встановити конкретні умови кредитування.
Крім того, рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. При укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ “ПриватБанк” не надано Пам`ятку клієнта, що містить в тому числі, Тарифи і основні умови обслуговування та кредитування, що підтверджується Анкетою-заявою від 08.01.2014. Вимоги, передбачені частиною другою статті 11 Закону України “Про захист прав споживачів” щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, не дотримані. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону – споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. 
Доводи апеляційної скарги про те, що встановивши факт надання відповідачу кредиту, суд мав стягнути відсотки згідно статті 1048 ЦК України також не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення. 
Частина 1 статті 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позивачем не надано суду доказів, в яких зазначались би умови кредитного договору: розмір відсотків, строки повернення, яка картка була видана на підставі заяви, на яких умовах тощо. Відсутність таких доказів не дає можливості суду визначити розмір заборгованості боржника перед кредитором, тому відсутня можливість також нарахувати проценти відповідно до ст.1048 ЦК України. 
Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 “Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)”, § 23). Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано повну оцінку доказів, поданих стороною позивача при розгляді справи. 
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Постановляючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, пені та штрафів, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку в цій частині.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень статті 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 367, 369, 374 п.1 ч.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.
Заочне рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повна постанова складена 05 березня 2020 року.

Головуючий:                                               Судді: