Справа № 466/4377/16-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І. 
Провадження № 22-ц/811/3801/19                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія: 30

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 червня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

у травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Заплотинська О.Б., про розірвання договору купівлі-продажу квартири у зв`язку з істотною зміною обставин.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 28 вересня 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купила дану квартиру за 16 377,00 грн. В п. 9 договору сторони домовилися, що ОСОБА_3 зберігає за собою право пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі, а покупець дає на це беззаперечну згоду. Стверджує, що умова пожиттєвого проживання є істотною при укладенні договору купівлі-продажу квартири, тому вартість квартири за договором більш, ніж в 20 разів, нижча ніж ринкова. Зазначає, що змінилися істотні умови договору, оскільки відповідач чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, а саме, змінює замки, не дає ключі від вхідних дверей, неможливо домовитися про порядок користування квартирою. З наведених підстав просить розірвати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 вересня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Запллотинську О.Б. повернути ОСОБА_3 правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_3 сплатити на користь ОСОБА_1 отримані кошти у розмірі 16 377,00 грн. 
06 листопада 2019 року представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.
В обґрунтування заяви покликався на те, що є підстави вважати, що дану квартиру може бути відчужено на користь третіх осіб, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а саме, ОСОБА_1 уже перереєструвала квартиру на своє ім`я, що дає підстави вважати, що вона має намір продати спірну квартиру. З наведених підстав просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2019 року в порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 та заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири.
Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необгрунтованою. 
Апелянт стверджує, що ОСОБА_1 , реєструючи квартиру на своє ім`я, виконувала рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2014 року про задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про повернення квартири, яке набрало законної сили та в касаційному порядку не оскаржувалося. Зазначає, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову. Вказує, що суд першої інстанції не здійснив належної оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірності виду забезпечення позову, який просила застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам, не оцінив рівноцінності заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, жодним чином не обґрунтував необхідності вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права. Суд залишив поза увагою, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду прешої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи заяву представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно виник спір про право та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Забезпечення позову - це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.
Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Пункти 1,2,4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачають, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених, оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечується заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. (ч.3 ст. 150 ЦПК України).
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.
При зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по-перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по-друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з метою забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених, оспорюваних прав та інтересів.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого п.4 ст. 151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді  заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
З позовної заяви вбачається, що позивач звернувся з позовом про розірвання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з істотною зміною обставин.
Тобто, предметом позову є квартира АДРЕСА_1 .
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач зазначив, що спірну квартиру може бути відчужено на користь третіх осіб, відтак невжиття такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення його порушених прав.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивач звернувся з позовом про розірвання договору купівлі-продажу, на підставі якого відповідачка набула право власності на спірну квартиру, і яка будучи власником квартири, матиме реальну можливість відчужити належну їй на праві власності на квартиру, що в подальшому може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ефективний захист, поновлення оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не оцінив рівноцінності заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, не взяв до уваги, що позивачем у заяві про вжиття заходів забезпечення позову не зазначено достатніх причин та обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову, не наведено вчинення відповідачем дій, спрямованих на реалізацію майна чи підготовку до його реалізації, а саме посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення не може бути достатньою підставою для задоволення відповідної заяви спростовуються заявою представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 про вжиття заходів забезпечення позову, у якій заявник зазначив та обґрунтував причини необхідності вжиття саме таких заходів забезпечення позову, які вірно були враховані судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, така є законною, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 22.06.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П. 

Цяцяк Р.П.