КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 761/5667/18
провадження № 22-ц/824/6282/2020
 
27  квітня   2020 року                                                                                           м. Київ
Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів :
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів:  Рейнарт І.М.,  Семенюк Т.А.,
 
розглянув у порядку письмового провадження справу за  позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2    про поділ майна подружжя, зустрічним позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про  поділ  майна  подружжя, за апеляційними скаргами  представника ОСОБА_1 - адвоката Фумельова  Іллі Олександровича та ОСОБА_2 на  рішення Шевченківського районного  суду  м. Києва  від  27 січня  2020 року в складі судді  Притули Н. Г. ,
 
встановив:
 
12.02.2018  ОСОБА_1  звернулася до суду з вказаним позовом, в якому в порядку  поділу  спільного  майна  подружжя  просила  визнати за нею  право  власності на  автомобіль   Ореl Omega, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а за  ОСОБА_2 - право власності на грошові  кошти  в розмірі  118 000 грн. 
Посилалася на  ті підстави, що перебуває  з  відповідачем у зареєстрованому шлюбі  з 16 березня 2013  року. Під час шлюбу  ним   було  набуто грошові  кошти в сумі  118 000  грн, що розміщені  на  депозитному рахунку   в АТ КБ  «ПриватБанк» згідно  договору  №SAMDNWFD0071479563000  від 13.02.2017, укладеному  з  відповідачем,   та автомобіль Ореl Omega, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований на її ім`я,   ринкова  вартість  якого   становить  108 000  грн. Зазначила,  що згоди щодо поділу вказаного спільного майна досягнуто  не  було. 
13.12.2018  ОСОБА_2 звернувся до  суду  з зустрічним позовом, в якому просив стягнути  з ОСОБА_3   на  його користь   грошові  кошти в сумі 54 000  грн як грошову компенсацію   під час поділу   спільного  майна  подружжя  - автомобіля Ореl Omega, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Зазначив, що гроші  з  депозитного  рахунку   у розмірі  120 000  грн  було отримано  ним у лютому  2018  року по закінченню строку  дії  договору,  у період  перебування  з позивачем  у шлюбі, який був розірваний рішенням  Оболонського районного  суду  м. Києва від 25 вересня 2018 року.  Доказів того, що  вказані  кошти були  використані  ним на власний розсуд  не  в інтересах сім`ї  суду надано  не  було.   
Рішенням   Шевченківського районного  суду  м. Києва  від  27 січня  2020  року   позов ОСОБА_1   задоволено  частково.  
В порядку  поділу  майна  подружжя визнано  за ОСОБА_1   та ОСОБА_2   право  власності на  Ѕ частину  автомобіля Ореl Omega, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за кожним.  Стягнуто  з ОСОБА_2   на  користь  ОСОБА_1   грошові  кошти в сумі  59 000  грн. У задоволенні  зустрічного  позову відмовлено. Вирішено  питання  розподілу  судових  витрат.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Фумельов  І. О. просить змінити рішення Шевченківського районного суду  м. Києва  від  27 січня  2020  року, а саме: припинити спільну  сумісну  власність   на автомобіль  Ореl Omega, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;  визнати за  ОСОБА_2    право  власності на  автомобіль Ореl Omega, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;  визнати за  ОСОБА_1 право  власності на  143 852,88  грн   та стягнути  вказані  кошти  з ОСОБА_2 . 
Зазначив,  що  з урахуванням  висновку експерта позивачем  була  подана заява про  зміну предмету позову  від 19.08.2019.   Однак  суд  першої  інстанції відмовив у прийнятті такої заяви  мотивуючи неможливістю її  подання на  даній стадії  розгляду справи. Вважає,  що  подана  заява про  зміну  предмету позову  мала  бути прийнята судом, а вимоги у вказаній  заяві задоволені  у повному обсязі. 
Також зазначив, що  спірний  автомобіль  весь час  знаходився і знаходиться  у володінні  відповідача  ОСОБА_2 . Позивач  надала  згоду  на  отримання  грошової  компенсації вартості своєї частки у вказаному  майні, а тому   у суду  першої  інстанції були наявні підстави  для  задоволення  позовних вимог  у вказаній частині. Аналогічної позиції  притримується  також Верховний Суд   в постанові  від   17 січня  2020  року  (справа  №523/9268/15-ц).
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить  скасувати  рішення  Шевченківського районного  суду    м. Києва  від  27 січня  2020  року в частині стягнення  з  нього  на  користь  ОСОБА_1   грошових  коштів в сумі 59 000  грн та судового  збору  та ухвалити нове рішення  про  відмову у задоволенні  позову. 
Вважає, що  судом  першої інстанції  було   неповно  з`ясовані  обставини,  що  мають  значення  для справи,  висновки суду  не  відповідають  обставинам справи,   судом неправильно  застосовано   норми матеріального  права  в частині  задоволених  позовних вимог. 
Зазначив, що  судом першої  інстанції не було  враховано   відсутність  доказів,  що  відповідач використав  кошти з  депозитного  рахунку   на  свій розсуд   проти  волі  іншого  з подружжя  і не  в інтересах   сім`ї  чи не на її потреби або приховав його. Судом  не  було прийнято  до  уваги ту обставину, що  у відповідача  відсутній обов`язок доводити протилежне, оскільки  витрачання  грошей на потреби сім`ї  під час перебування  у шлюбі є презумпцією, а також не враховано   висновки Верховного  Суду, викладені    в постанові від  21 березня  2018  року  (справа  №726/2165/15).  
Також зазначив, що  ОСОБА_2   було отримано  грошові кошти  з депозитного рахунку   14 лютого  2018 року,  тобто  набуто  майно   під  час окремого проживання   подружжя  після  фактичного припинення   шлюбних відносин з 16 січня  2018 року.  Відповідно  до  п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду  України «Про практику  застосування  судами законодавства при розгляді справ про  право на  шлюб,  розірвання  шлюбу,  визнання  його недійсним  та поділ спільного  майна  подружжя» від  21.12.2007 №11, якщо  за час окремого  проживання  подружжя  після фактичного  припинення  шлюбних відносин  спільне майно   його  членами  не  придбавалося,  суд відповідно до  ч.6 ст.57 СК  України може  визнати      особистою   приватною власністю  дружини,  чоловіка майно, набуте кожним з них за  цей період   та за  вказаних  обставин,  і провести  поділ тільки того майна, що було їхньою  спільною власністю  до  настання  таких обставин. 
Правом надання  відзиву на апеляційну  скаргу  учасники справи  не  скористались. 
Розглянувши справу в оскаржуваній  частині в   порядку   письмового  провадження за наявними у справі  матеріалами, колегія суддів  дійшла  висновку, що   апеляційні  скарги  не підлягають задоволенню  з таких підстав. 
Як вбачається  з матеріалів справи та встановлено  судом першої  інстанції,  ОСОБА_2 та ОСОБА_1   перебували в зареєстрованому  шлюбі  з  16 березня  2013 року, який розірвано рішенням Оболонського районного  суду  м. Києва  від  25 вересня  2018 року.
Судом також встановлено  та підтверджується  матеріалами справи, що  13 лютого  2017  року,  під час  перебування  у шлюбі  з  позивачем,   між  ОСОБА_2   та ПАТ  КБ «ПриватБанк» було укладено  договір  №SAMDNWFD0071479563000,  за умовами якого   ОСОБА_2   передав  банку  кошти   для  розміщення  на  депозитному вкладі на строк до  13.02.2017  р. Початкова  сума вкладу  - 25 000  грн (а.с. 4-5). 
Відповідно  до  виписки  ПАТ КБ «ПриватБанк» від 22.11.2018 , ОСОБА_2 14.02.2018  було  повернуто  кошти  за договором  №SAMDNWFD0071479563000 від 13 лютого  2017 року   в сумі 120 000,41 грн  та  виплачені  відсотки  - 1 394,75  грн  (а.с. 93-94).
Згідно  зі  ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно  ч.1 ст. 63 СК  України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно  до  ч. 1 ст.65 СК  України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Ухвалюючи  рішення  про   стягнення  з    ОСОБА_2   на  користь  ОСОБА_1  Ѕ частини  компенсації  замість  її частки у праві спільної сумісної власності  на  майно, з урахуванням розміру  заявлених  позовних вимог  в сумі 59 000  грн  (118 000  грн  :2), суд першої  інстанції  виходив з того,  що кошти, які були розміщені відповідачем  на його  депозитному рахунку  в банку, є спільним майном  подружжя, а тому підлягають  поділу. При цьому  відповідач  не  довів,  що  вказані  кошти були використані  ним  в інтересах  сім`ї.
Колегія суддів  погоджується  з таким висновком  суду першої  інстанції,  оскільки  він  відповідає обставинам справи та вимогам  закону. 
Так,  виходячи з положень  ст. 60 та 61 СК  України предметом поділу можуть бути грошові кошти, які були у подружжя на час припинення шлюбних стосунків. 
Судом  встановлено та не  заперечувалось  відповідачем,  що  кошти за договором  №SAMDNWFD0071479563000 від 13 лютого  2017 року в сумі 120 000,41 грн  та  відсотки  - 1 394,75  грн  були ним отримані  14 лютого  2018  року.
При цьому   фактичне  припинення  шлюбних стосунків  з  позивачем  відбулося  16  січня  2018 року. 
Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування  не може ґрунтуватись на припущеннях.
Оскільки  грошові  кошти, що  були розміщені  на  депозитному рахунку, є спільним сумісним майном   подружжя, вказаними коштами відповідач  розпорядився  під час окремого  проживання  та  припинення  ведення з позивачем  спільного   господарства, за відсутності доказів  того, що отримані ним кошти було використано в інтересах сім`ї,  суд першої  інстанції дійшов  правильного висновку про стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя з відповідача на  користь позивача  компенсації Ѕ частини  вказаних коштів  в сумі 59 000  грн. 
Аналогічного  висновку  дійшов  Верховний Суд в постанові  від 05 квітня  2019  (справа №645/4711/15-ц). 
Вказаний  висновок  також  відповідає правовій позиції, викладеній  в постанові  Верховного  Суду від  21 березня  2018  року  (справа №726/2165/15).
Колегія суддів  відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про  те, що  останній   не  повинен  доводити витрачання  коштів в період шлюбу  в інтересах сім`ї, оскільки в даному  випадку   витрачання  коштів відбулося вже  після  фактичного припинення  шлюбних  відносин з позивачем, за  відсутності згоди останньої. 
За положеннями п. 30  постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"  рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. 
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. 
Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.
З огляду  на  те, що  предметом  поділу  є  майно,  яке було набуто  подружжям  за час перебування  в шлюбі,  а не   після  фактичного припинення  шлюбних відносин,  посилання  в апеляційній скарзі  відповідача   на те, що  судом  першої інстанції  не  враховано  положення  п. 30 вказаної  постанови  Пленуму Верховного  Суду  України  є  необґрунтованими. 
Відповідно  до  положень ст. 71  СК  України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Відповідно  до правового  висновку Верховного  Суду України, викладеному  в постанові від 30 березня  2016  року  (справа  №6-2811цс15), згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.
Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.
У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення  відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Судом  першої  інстанції встановлено,  що під час перебування  в шлюбі  сторонами   було  набуто у власність автомобіль Ореl Omega, реєстраційний номер НОМЕР_1 ,  2002 року випуску. 
Ухвалюючи рішення  про  поділ  вказаного  автомобіля   шляхом  визнання  за кожним із сторін  права власності на  Ѕ його  частину,  суд першої  інстанції виходив з того, що   відповідно  до   висновку судової  експертизи  його ринкова  вартість   може складати  167 705,75 грн,  відповідач заперечував проти   такої вартості  автомобіля,  доказів  на  підтвердження його  вартості суду  не  надав, автомобіль   на  час розгляду справи  знаходиться   в несправному стані (зламаний двигун),  сторони  заперечували  проти стягнення  з них компенсації   за частку  вартості автомобіля  та не  вносили  кошти на  депозитний рахунок  суду. 
Колегія суддів  погоджується  з висновком суду  першої інстанції з огляду на таке. 
З метою з`ясування дійсної вартості автомобіля   Ореl Omega, реєстраційний номер НОМЕР_1 ,  2002 року випуску,  за клопотанням  позивача  ухвалою  суду  першої інстанції   від  11 грудня  2018 року  було призначено   судову автотоварознавчу експертизу. 
07.03.2019  ОСОБА_1 звернулась  до  суду з клопотанням  про  проведення    експертизи на підставі наявних  матеріалів справи  без огляду автомобіля,  оскільки відповідач силовим шляхом  забрав у неї спірний автомобіль та свідоцтво про  реєстрацію транспортного  засобу, а тому  у неї  відсутня  можливість  надати його  для  проведення  експертизи (а.с.46-47).
Відповідно до висновку  експерта Державного  науково-дослідного  експертно-криміналістичного центру  МВС від 29.05.2019  №19/13/1-19/СЕ/19, ринкова  вартість   колісного  транспортного  засобу  Ореl Omega В, реєстраційний номер НОМЕР_1 ,  2002 року виготовлення,  станом  на  момент  проведення  судової  експертизи, а саме 29.05.2019,  може складати  167 705,75  грн (а.с.68-74). 
 З огляду  на  те,  що на  експертизу  відповідачем  автомобіль надано  не  було,  в судовому  засіданні  встановлено,  що   останній  знаходиться у відповідача  в несправному стані,   позивач  подала  до  суду заяву про   зміну  предмету позову. 
Відповідно  до  ч.3 ст.49  ЦПК  України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Як вбачається  з матеріалів справи,  ухвалою  Шевченківського районного суду  м. Києва  від  22 жовтня  2018 року  справу  за  позовом  ОСОБА_4   до ОСОБА_5 про  поділ  майна подружжя призначено   до  розгляду  в судовому  засіданні  на 11 грудня  2018 року  в порядку  спрощеного позовного провадження (а.с. 23).
Таким чином, позивач  була   вправі змінити   предмет або підстави позову  не пізніше  ніж за п`ять   днів  до початку першого  судового  засідання,   тобто  не  пізніше 06 грудня 2018 року. 
Відповідно до  журналу  судового  засідання від  11 жовтня  2019 року, судом першої  інстанції  відмовлено  у прийнятті  заяви ОСОБА_4 про  зміну  предмета позову, оскільки  останню було подано   з пропуском  процесуального строку  на  її подання, який є присічним та не  підлягав поновленню (а.с.102-104).
Відповідно  до  ч. 6  ст.367  ЦПК  України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
За таких  обставин доводи  апеляційної скарги ОСОБА_1   щодо  можливості зміни ухваленого по справі рішення  з урахуванням   позовних вимог,  які не  були предметом  розгляду   в суді  першої інстанції, є необґрунтованими.
Разом  з тим,  з  метою  дотримання  принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), з огляду  на те, що  дійсна  вартість  спірного  автомобіля  встановлена  не  була і  жоден  зі сторін не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення  відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а автомобіль  як неподільна річь не може бути реально поділений  між сторонами відповідно до їх часток, колегія суддів погоджується   з висновком  суду  першої  інстанції  в частині  визнання  ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу. 
Колегія суддів  відхиляє  доводи апеляційної скарги позивача щодо необхідності врахування  висновків, зроблених  Верховним Судом  в постанові  від 17 січня  2020  року  (справа  № 523/9268/15-ц), оскільки  обставини в даній цій справі є іншими з огляду  на  те, що  дійсної вартості  спірного  автомобіля   судом першої  інстанції встановлено  не  було,   а сторони не  дійшли згоди щодо  його  вартості. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином  оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, тому не вбачає підстав для зміни або скасування рішення суду та задоволення апеляційних  скарг.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383, 389 ЦПК України  суд 
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Фумельова  Іллі Олександровича та апеляційну  скаргу ОСОБА_2 залишити  без задоволення.
 Рішення Шевченківського районного  суду  м. Києва  від  27 січня  2020 року залишити  без змін. 
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню  в касаційному порядку  не  підлягає. 
 
Суддя-доповідач:                                         Г. М.  Кирилюк
 
Судді:                                                            І. М. Рейнарт       
 
                                                                       Т. А. Семенюк