Постанова
Іменем України
29 травня 2020 року
м. Київ
справа № 629/5243/16-ц
провадження № 61-10522св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. П., Мартєва С.Ю.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
особа, яка подала апеляційну скаргу - Кредитна спілка «Лозівський взаємний кредит»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року у складі суддів:  Карімової Л. В., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року  ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання біржової угоди № 1-023                 від 22 січня 2004 року укладеної між ним та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_2 дійсною та визнання права власності.
Позовна заява мотивована тим, що 22 січня 2004 року між ним та               ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 була укладена біржова угода № 1-023, на підставі якої ним у відповідачів придбано ѕ частини чотирикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
У листопаді 2016 року він звернувся до державної реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції з заявою про оформлення права власності на спірну квартиру.
Рішенням державного реєстратора за № 32370135 від 16 листопада 2016 року було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру, оскільки договір купівлі-продажу укладений на товарній біржі, а не посвідчений нотаріально, як передбачено законодавством.
З огляду на викладене,  ОСОБА_3 просив суд визнати дійсним договір купівлі продажу від 22 січня 2004 року № 1-023 ѕ частини чотирикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений на Лозівській товарній біржі, а також визнати за ним право власності на ѕ вказаної житлової квартири.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 лютого 2017 року позов  ОСОБА_3 задоволено.
Визнано дійсним договір купівлі продажу від 22 січня 2004 року № 1-023 ѕ житлової чотирикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений на Лозівській товарній біржі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Визнано за ОСОБА_3 право власності на ѕ житлової чотирикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що сторони дійшли згоди по всіх істотних умовах договору купівлі-продажу та виконали умови договору, але відповідачі не бажають оформити правовстановлюючі документи, чим порушують права позивача            ОСОБА_3 відповідно до вимог п.4 ст. 656 ЦК України, ст. 657 ЦК України та ч.2 ст. 47 ЦК України (у редакції 1963 року) та ст. 220 ЦК України (у редакції 1963 року).
Додатковим рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області           від 12 червня 2017 року доповнено рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 лютого 2017 року.
Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 551,20 грн на користь держави.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Не погоджуючись з рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 лютого 2017 року та додатковим рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області  від 12 червня 2017 року, Кредитна спілка «Лозівський взаємний кредит» подала апеляційну скаргу. 
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року, апеляційну скаргу Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» задоволено, рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 лютого            2017 року та додаткове рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Судове рішення мотивовано тим, що суд першої інстанції не врахував, що вимоги частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації на час укладення біржової угоди,  оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними, а тому не створюють прав та обов`язків для сторін. Крім того, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання права власності є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У січні 2018 року  ОСОБА_3  подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року, у якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з Лозівського міськрайонного суду Харківської області № 629/5243/16-ц.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано те, що після державної реєстрації біржової угоди на товарній біржі, Законом України «Про товарну біржу» не передбачалось додаткового нотаріального посвідчення біржової угоди, а лише вимагалось ставити до відома Бюро технічної інвентаризації на території обслуговування якого, було розташоване нерухоме майно, що було придбане через товарну біржу.
Також, апеляційний суд не взяв до уваги те, що права Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» (далі - КС «Лозівський взаємний кредит») були порушені не укладанням між сторонами спору відповідного договору, а внесенням до реєстру даних про зміну власника квартири, яка є предметом даного спору, тому дана справа підсудна Харківському окружному адміністративному суду.
Крім того, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам заявника про те, що КС «Лозівський взаємний кредит» не є стороною спірного договору, який укладався задовго до виникнення спірних правовідносин.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У квітні 2018 року КС «Лозівський взаємний кредит» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вона вказує, що рішення суду першої інстанції унеможливило реалізацію права КС «Лозівський взаємний кредит» як кредитора (стягувача) на задоволення своїх вимог за виконавчими листами                                      № 2020/2-76/11, виданими Лозівським міськрайонним судом Харківської області 16 травня 2011 року, за рахунок майна (квартири) боржників - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .
Разом з тим, в пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 зазначено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
Враховуючи те, що судове рішення ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства, враховано всі фактичні обставини справи, надано належну оцінку наявним доказам, правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, тому необхідно залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення залишити без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22 червня 1999 року, виданого Лозівською міською радою Харківської області, чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 77,5 кв. м приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належить на праві спільної сумісної власності          ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 . Вказана квартира зареєстрована в Лозівському бюро технічної інвентаризації на праві спільної сумісної власності за реєстраційним № 16485 04 листопада             1999 року.
22 січня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 була укладена біржова угода № 1-023, на підставі якої ОСОБА_3 придбав у відповідачів ѕ частини житлової чотирьохкімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Згідно з частиною четвертою статті 656 ЦК України, яка діяла на час укладання біржової угоди купівлі-продажу частини спірної квартири, до договору   купівлі-продажу   на   біржах, конкурсах аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України, яка діяла на час укладання біржової угоди купівлі-продажу частини спірної квартири, договір купівлі-продажу   земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада           2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при вирішенні спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується із державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про те, що укладений у такій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна (біржова угода від 22 січня 2004 року № 1-023) не може бути визнаний дійсним, оскільки момент його вчинення відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язувався з державною реєстрацією, яка не відбулась. Укладений у такій формі договір купівлі-продажу не породжує для сторін прав і обов`язків й не може бути визнаний судом дійсним з підстав, заявлених позивачем.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору купівлі-продажу від 22 січня 2004 року № 1-023 ѕ частини чотирьохкімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , дійсним.
Частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Враховуючи те, що спірний правочин не породжує для сторін прав і обов`язків, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що правові підстави для визнання права власності на ѕ частини чотирьохкімнатної квартири за ОСОБА_3 відсутні.
Разом з тим, на примусовому виконанні Лозівського МРВДВС ГТУЮ знаходяться виконавчі листи Лозівського міськрайонного суду Харківської області                          № 2025/2-76/11 від 16 травня 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором № 89 від 03 вересня 2008 року з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (який помер) на користь КС «Лозівський взаємний кредит».
Постановою державного виконавця від 09 червня 2011 року було відкрито виконавче провадження з одночасним накладенням арешту на все майно божників ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .
Вищезазначені виконавчі провадження не закінчені та не закриті відповідно до вимог діючого Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що рішенням суду першої інстанції порушуються права КС «Лозівський взаємний кредит» як кредитора у кредитному договорі щодо повернення стягнутих рішенням суду грошових коштів з відповідачів.
Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо його оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, судове рішення апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої  судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу     ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                      В. М. Сімоненко
 
                                                                                              С. Ю. Мартєв
 
                                                                                              Є. В. Петров