ПОСТАНОВА 
Іменем України

05 червня 2020 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 398/1631/18
провадження № 22-ц/4809/41/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л. М., Єгорової С. М., 
за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І., 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Крімченко С. А.) від 11 травня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 у якому, з урахуванням заяви від 22 січня 2019 року (а. с. 61) про уточнення позову, просив стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі 874503,84 грн, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 квітня 2018 року складає 33600 дол. США, відсотки за користування позикою за період з 11 жовтня 2012 року по 09 квітня 2018 року – 682325,35 грн та судовий збір.

Свою вимогу позивач обґрунтовував тим, що 11 жовтня 2012 року між ним і ОСОБА_2 укладено договір позики на підставі якого він надав відповідачу грошові кошти в сумі 33600,00 доларів США, що підтверджується розпискою. У лині 2017 року ним направлено на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення коштів, яка останній залишив без задоволення. Позивач вважає, що відповідач порушив своє зобов`язання, а тому сума позики підлягає стягненню з нього в судовому порядку. Крім того, на підставі положень ст. 1048 ЦК України він має право вимагати стягнення з відповідача процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 11 жовтня 2012 року по 09 квітня 2018 року.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 травня 2019 року позов задоволено, а саме: суд ухвалив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 874503 грн. 84 коп., заборгованість за відсотками за користування коштами за період з 11 жовтня 2012 року по 09 квітня 2018 року на суму 682325 грн. 35 коп. та судовий збір на суму 8810 грн.

На підставі досліджених у судовому засіданні доказів суд встановив, що відповідач не повернув позивачу отриману ним позику та дійшов висновку про обґрунтованість і правомірність вимог позивача про стягнення боргу та процентів за користування коштами не у валюті договору, а в гривні за офіційним курсом гривні до долара США. 

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 повністю.

Свої вимоги він обґрунтовує тим, що суд порушив норми процесуального права і неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, неправильно визначив характер правовідносин сторін, норми права, які до них застосовуються. Так, суд не врахував, що розписка від 111 жовтня 2012 року написана ним, ОСОБА_2 , в офісі представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 без присутності самого позивача. Написання розписки не супроводжувалося передачею коштів. В дійсності він позичив у ОСОБА_1 44000,00 доларів США, але це було восени 208 року для придбання вантажного автомобіля. За усним розпорядженням ОСОБА_1 він повертав позику частинами та сплачував проценти ОСОБА_5 . Через фінансову скруту утворилася деяка заборгованість і всі учасники цієї операції дійшли згоди, що загальна сума боргу ОСОБА_2 становить 33600,00 доларів США про що він і написав розписку від 11 жовтня 2012 року і зобов`язався повернути цей борг на першу вимогу. При цьому ОСОБА_6 повернув йому попередню розписку за 2008 рік. На виконання цього зобов`язання він сплатив ОСОБА_5 13000,00 доларів США. Крім того, вимогу про повернення боргу позивач пред`явив йому 11 березня 2014 року, а тому трирічний строк позовної давності сплинув 11 квітня 2017 року, тобто до пред`явлення позову. 

Узагальнений зміст відзиву на апеляційну скаргу

Позивач надіслав відзив на апеляційну скаргу у якому він вказав, що грошові кошти в сумі 33600,00 доларів США він передав відповідачу у вересні 2012 року, а боргову розписку той написав пізніше – 11 жовтня 2012 року в присутності ОСОБА_4 , який на підставі довіреності представляв його інтереси. Він вважає, що твердження відповідача про безгрошовість договору не відповідає дійсним обставинам справи. Твердження відповідача про сплату ним боргу є неправдивим і не підтверджене доказами. Правовідносини, які могли виникнути між ним і ОСОБА_5 і на які вказує в апеляційній скарзі відповідач, не мають жодного стосунку до цієї справи. Він вважає, що твердження відповідача про сплив позовної давності є хибним і до того ж про застосування наслідків спливу позовної давності відповідач в суді першої інстанції не заявляв. Загалом позивач вважає, що апеляційна скарга є необгрунтованою.

Позиції учасників справи висловлені у судовому засіданні

Відповідач ОСОБА_2 та його представник – адвокат Перемот О. Г. підтримали апеляційну скаргу та надали пояснення щодо неї.

Позивач повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явився, явку свого представника не забезпечив. 

Суд першої інстанції встановив такі обставини: 

ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 33600,00 доларів США, що підтверджується оригіналом власноруч складеної ним розписки від 11 жовтня 2012 року, які зобов`язався повернути на першу вимогу позикодавця.

Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та на вимогу позивача борг не сплатив.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до норм ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним,тобто вважається укладеним з моменту передачі грошей, одностороннім, оплатним або безоплатним, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передачі грошової суми позичальнику.

       Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦПК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені законом.  Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із положеннями ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка може бути спростована заінтересованими особами. 

Наявність встановленої законом презумпції правомірності договору звільняє його сторони від обов`язку доведення його дійсності. Натомість на особу, яка заперечує цю презумпцію, покладається тягар її спростування. 

Одним із принципів цивільного судочинства України є принцип змагальності суть якого зводиться до того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а сторони, маючи рівні права та можливості щодо подання доказів, їх дослідженні та доведеності перед судом їх переконливості, зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК.

У цій справі на підтвердження договору позики позивач надав суду оригінал розписки складеної 11 жовтня 2012 року ОСОБА_2 про те, що він отримання від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 33600,00 доларів США та зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів на першу вимогу позикодавця.

Місцевий суд правильно вважав, що за своєю суттю ця розписка ОСОБА_2 є документом, який видав боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як укладення договору, так і його умови, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми.

Відповідач визнає ту обставину, що розписку від 11 жовтня 2012 року про отримання від позивача позики склав він особисто, але при цьому заперечує факт отримання грошей.

Суд першої інстанції дослідив надані відповідачем докази, надав їм правильну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку, що вони не містять даних про безгрошовість боргової розписки від 11 жовтня 2012 року.

Суд правомірно не задовольнив клопотання позивача про допит в якості свідка ОСОБА_5 так, як за обставин цієї справи безгрошовості розписки не може бути підтверджена показаннями свідків в силу абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦПК України (недопустимі докази) так, як відповідач не посилався на те, що договір був укладений ним під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. 

За таких умов безгрошовість договору має підтверджуватися іншими доказами, за виключенням показань свідків.

Інший доказ - надана відповідачем на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував свої заперечення на позов, світлокопія розписки ОСОБА_1 від 08 жовтня 2008 року (с. 36) про отримання від ОСОБА_7 позики в сумі 50000,00 доларів США, є неналежним так, як не стосуються спірних правовідносин сторін. 

Інших доказів на підтвердження істинності заперечень відповідача про те, що грошові кошти від ОСОБА_1 він не одержав ним суду першої інстанції не надано.

Тому Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області обґрунтовано відхилив заперечення відповідача про безгрошовість договору та виходив з презумпції його правомірності. 

Згідно із ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , який діяв від його імені на підставі довіреності від 19 вересня 2013 року (а. с. 113), пред`явив ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення ОСОБА_1 суми позики впродовж наступних тридцяти днів (а. с. 111).

Відповідач цю вимогу у встановлений строк не виконав на що вказує наявність оригіналу розписки у позивача, яка у випадку сплати боргу підлягала поверненню позичальнику (ч. 2 і 3 ст. 545 ЦК України).

Інших належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження сплати боргу відповідач суду не надав.

У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач допустив невиконання свого зобов`язання перед позивачем, що є підставою для звернення останнього з відповідним позовом.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що він частково сплатив суму боргу – 13000,00 (9000 + 4000) доларів США, які, нібито, передав ОСОБА_5 .

Закріплений у ст. 526 ЦК України принцип належного виконання зобов`язання передбачає, зокрема, його виконання належній особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, а також змісту розписки від 11 жовтня 2012 року та вимоги від 11 березня 2014 року позика мала бути повернута відповідачем позикодавцю, тобто ОСОБА_1 .

Отже, сплата ОСОБА_2 коштів будь-якій третій особі, а не ОСОБА_1 , не вважається належним виконанням договору позики від 11 жовтня 2012 року.

В апеляційній скарзі відповідач заявляє про застосування позовної давності до вимог позивача. 

Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У цій справі встановлено, що договором позики не визначено конкретний строк повернення коштів позичальником, а його настання обумовлено вимогою позикодавця. 

Враховуючи, що вимогу про повернення позики була пред`явлена представником позивача ОСОБА_4 відповідачу 11 березня 2014 року, з урахуванням норми абз. 2 ст. 1049 ЦК України, відповідач повинен був сплатити борг не пізніше 10 квітня 2014 року, а тому перебіг трирічної позовної давності про повернення позики розпочався 11 квітня 2014 року і сплинув 10 квітня 2017 року. 

Вбачається, що з позовом ОСОБА_1 звернення до суду (згідно відмітки поштового штемпеля на конверті (а.с. 9) 10 квітня 2018 року, тобто після спливу позовної давності.

Таким чином, всупереч нормі ч. 3 ст. 267 ЦК України, відповідач, який приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, заявив про застосування позовної давності до вимог позивача після винесення рішення суду, а саме в апеляційній скарзі. 

У зв`язку з цим заява відповідача про відмову в позові у зв`язку із спливом позовної давності не підлягає задоволенню.

Враховуючи доведеність позивачем факту невиконання відповідачем зобов`язання по поверненню позики у розмірі 33600,00 доларів США, суд першої інстанції, з урахуванням положень ст. 533 ЦК України, правомірно стягнув цей борг у національній валюті України – гривні за курсом Національного банку України гривні до долара США. 

Щодо рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів за користування позикою, нарахованих відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, апеляційний суд зазнає таке.

Суд першої інстанції правильно встановив, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США та одержання процентів і їх розмір його умовами не передбачено. 

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі ЄУН 464/3790/16-ц сформулювала такий правовий висновок щодо застосування ч. 1 ст. 1048 ЦК України: «Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України  не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України , іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника».

        Суд першої інстанції порушив вимоги ч. 4 ст. 263 ЦПК України, не врахував  висновки Верховного Суду щодо застосування ч. 1 ст. 1048 ЦК України, викладені в постанові від 16 січня 2019 року, що потягло неправильне застосування судом в цій частині норми матеріального права та неправильне вирішення спору про стягнення процентів.

Хоча апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить доводів про неправильне застосування судом першої інстанції положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України, керуючись ч. 4 ст. 367, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції має повноваження вийти за її межі, скасувати рішення суду повністю або частково та ухвалити нове рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними, висновки суду про наявність юридичних підстав для стягнення з відповідача суми позики не спростовують.

Однак, у зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача процентів за договором позики постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права, в цій частині воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення суду належить залишити без змін.

Про судові витрати

Згідно із п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу відповідача, а вимоги позивача задовольнив частково, то витрати сторін на сплату судового збору розподіляються між ними пропорційно.

Матеріалами справи підтверджується, що за подачу до суду позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 8810,00 грн, а відповідач сплатив за подачу апеляційної скарги судовий збір у розмірі 13215,00 грн.

Враховуючи розмір задоволених позовних вимог позивач зобов`язаний сплатити на користь відповідача різницю – 843,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційної скарги  ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 травня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів скасувати та ухвалити щодо цієї позовної вимоги нове рішення, яким в її задоволенні відмовити, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Здійснити перерозподіл судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір 843,00 (вісімсот сорок три) грн.

     Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 17 червня 2020 року.

Головуючий О. Л. Карпенко
Судді Л. М. Дьомич
С. М. Єгорова