Справа № 125/1472/19
Провадження № 22-ц/801/1023/2020
Категорія: 96
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року	Справа № 125/1472/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Барського районного суду Вінницької області від 04 березня 2020 року, ухвалене суддею Барського районного суду Вінницької області Хитруком В.М.,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991. 
Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Володіївці Барського району Вінницької області. Навчався у Володіївській середній школі, також працював в колгоспі ім. Кірова с. Мар`янівка Барського району Вінницької області.
ОСОБА_1  вказує, що з дня народження і по теперішній час за межі України не виїжджав, громадянства не змінював та не приймав громадянства інших країн. Паспорт громадянина України не отримував, 
Заявник зазначає, що з метою отримання паспорта громадянина України він звертався з заявою до Барського РС УДМС України у Вінницькій області, однак у видачі йому паспорта було відмовлено, оскільки не має підтвердження факту перебування на території України в 1991 році.
Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даною заявою. 
Заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області подало відзив на заяву, в якому просило в задоволенні заяви відмовити та зазначило, що недостатньо належних та допустимих доказів, які б підтверджували постійне місце проживання ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності України з 24.08.1991 по 13.11.1991.
Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 04 березня 2020 року заяву задоволено.
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України по АДРЕСА_1 , станом на 24.08.1991 та 13.11.1991.
Не погодившись із рішенням суду, Управління ДМС України у Вінницькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що документи, які надані заявником не підтверджують проживання ОСОБА_1 на території України в період 24.08.1991 та 13.11.1991.
В судове засідання   ОСОБА_1 не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений, причини своєї неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим  суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника зацікавленої особи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду відповідає, оскільки є законним, обґрунтованим та справедливим.
Судом було встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Володіївці Барського району Вінницької області (а.с.4).
Зі змісту довідки Володієвецької сільської ради Барського району Вінницької області № 204 від 08.04.2019 року слідує, що ОСОБА_1 проживає без реєстрації по АДРЕСА_1 з дня народження ІНФОРМАЦІЯ_1 по теперішній час (а.с. 5). 
Згідно з виписки з погосподарської книги №2 за 1991-1995 роки Володієвецької сільської ради Барського району Вінницької області вбачається, що ОСОБА_1 є внуком голови двору (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 та проживає в с. Володіївці Барського району Вінницької (а. с. 36).
Відповідно до довідки Відділу освіти Барської РДА № 10 від 28.05.2019 ОСОБА_1   навчався у Володієвецькій середній школі з 1981 по 1988 роки (а.с. 8). 
З довідки від 11.09.2018 слідує, що ОСОБА_1 з 1998 р. по 2000 р. був членом колгоспу ім. Кірова та працював трактористом в колгоспі СТОВ «Нива» в с. Мар`янівна (а.с. 7).
Випискою погосподарської книги№1-2 підтверджено те, що протягом 1991-1995 роки ОСОБА_1 проживав на території с. Володіївці Барського району Вінницької області (а.с.36). 
Допитана у судовому засіданні в якості свідка сільський голова Володієвецької сільської ради Барського району Вінницької області ОСОБА_3 , а також свідок ОСОБА_4 підтвердили, що заявник  ОСОБА_1 народився в с. Володіївці Барського району Вінницької області, з дня народження і по теперішній час за межі села не виїжджав, протягом усього свого життя проживав на території України разом зі своєю бабусею. Навчався у Володіївецькій школі та працював в колгоспі в с. Володіївці. 
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що заявником доведено та надано належні докази, що дають підстави для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року на території України.
З таким висновком погоджується апеляційна інстанція, оскільки він ґрунтується на Законі, відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить наявним доказам та матеріалам справи. 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно з ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» визначено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 р. чи на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Згідно з підпунктами а), в) пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) (далі - Порядок) встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.
Згідно з пункту 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: заяву про встановлення належності до громадянства України; копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Таким чином, встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»(13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності зазначеним вище Законом України, який дасть право відповідним органам вирішувати питання про надання громадянства України і встановлення такого факту породжує для заявника право на набуття громадянства України.
Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до частини першої, пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Судом встановлено, що метою встановлення факту, що має юридичне значення ОСОБА_1 зазначив оформлення громадянства України та отримання паспорта громадянина України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заяви  ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.
Оскільки заявником на підтвердження своїх вимог надано достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»(13 листопада 1991 року), зокрема документи щодо його народження, навчання та працювання, пояснення свідків. При цьому відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справи не містять.
Зазначені докази не спростовані Управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, ч.1 ст. 81 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 на підтвердження факту надано погосподарську книгу, з якої невідомо коли та де він проживав, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зі змісту погосподарської книги за 1991-1995 роки слідує, що ОСОБА_1 проживав в с. Володіївці Барського району (а. с. 36).
Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України та ч.3 ст. 12 ЦПК України  кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи  (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Тому вказані доводи скарги є припущенням, оскільки будь-які докази на підтвердження даних тверджень Управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області не надано, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Розглядаючи спір, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишити без задоволення.
Рішення Барського районного суду Вінницької області від 04 березня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 13 травня 2020 року.    

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді:                                                                         О.В. Ковальчук

                                                                               Т.Б. Сало