Постанова
Іменем України
 
07 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 205/84/18
провадження № 61-7258св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Друга Дніпровська державна нотаріальна контора,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2018 року в складі судді: Приходченко О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року в складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 грудня 1975 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 Їм на праві власності належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Ленінської райради народних депутатів у м. Дніпропетровську 14 листопада 1985 року, право власності у встановленому законом порядку було зареєстроване в Дніпропетровському МБТІ 14 листопада 1985 року.
 
30 вересня 1997 року ОСОБА_3 отримала державний акт на земельну ділянку площею 0,0595 га серії ДПД № 00412881267010, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Під час приватизації вказаної земельної ділянки позивач надав в управління земельних ресурсів заяву, яку було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною Б. І. 01 листопада 1996 року, про те, що ОСОБА_1 не заперечує проти оформлення правовстановлюючого документа на земельну ділянку на ім`я дружини.
 
14 грудня 2012 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповідала усе належне їй майно ОСОБА_2 , який було посвідчено Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки та Ѕ частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями після її смерті є: позивач, дочки -   ОСОБА_4 та ОСОБА_2 
 
16 березня 2017 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право власності за заповітом ОСОБА_2 на 5/6 частин земельної ділянки та на 5/12 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Позивачу, оскільки на момент спадкування він був непрацездатною особою, 16 березня 2017 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частину земельної ділянки та 1/12 частину домоволодіння, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . При видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус не врахував, що спадковим майном у вигляді земельної ділянки є лише Ѕ її частина, а не земельна ділянка в цілому, оскільки, приватизація відбулася на ім`я одного з подружжя за час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте нотаріусом при видачі свідоцтва вказана обставина врахована не була.
 
ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0595 га за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач при зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини свого права на виділ частки із спільної сумісної власності майна подружжя не заявляв, самостійно нотаріусом це питання вирішено не було і вчинено нотаріальну дію з видачі свідоцтв про право на спадщину без врахування частки другого з подружжя, тому відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом відносно земельної ділянки лише із вирахуванням обов`язкової частки непрацездатного вдівця. З приводу 5/6 частин спірної земельної ділянки нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, воно на теперішній час дійсне, ніким не оспорюється, позивачем вимоги про визнання його недійсним не заявлено, а тому у разі задоволення позовних вимог за цим позовом, буде існувати два правовстановлюючих документа на один об`єкт нерухомості, які будуть один одному суперечити і різнитися за своїм змістом. Позивач просив визнати за ним право власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки, при цьому Другою Дніпровською державною нотаріальною конторою 16 березня 2017 року відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частин цієї ж земельної ділянки, воно на теперішній час дійсне, ніким не оспорюється, позивачем вимоги про визнання його недійсним не було заявлено.
 
Аргументи учасників справи
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. При цьому посилалася на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач та нотаріус вважали, що ОСОБА_3 мала земельну ділянку на праві особистої власності, тоді як спірна земельна ділянка була спільною сумісною власністю подружжя. Суди не захистили невизнане право позивача на спірний об`єкт. Вказує, що згідно статті 30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення. Аналогічні приписи містяться у статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
 
Зазначає, що суди не звернули увагу на те, що нотаріус не пропонувала позивачу подати заяву про виділ його частки у спільному майні подружжя в позивач при оформленні обов`язкової частки не знав про своє право щодо отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні спадкоємця та спадкодавця. Позивач не відмовлявся від свого права на земельну ділянку у спільній власності подружжя, а тільки подав згоду на оформлення її на дружину; факт неотримання позивачем в нотаріальній конторі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя не свідчить про те, що позивач втратив право на частку у спірному майні; отримання вказаного свідоцтва є не обов`язком, а правом позивача. Відсутність оскарження державного акта на право власності на земельну ділянку, свідоцтва на обов`язкову частку позивача не перешкоджає вирішенню цього позову, оскільки визнання права власності на частину земельної ділянки є лише передумовою для оскарження свідоцтва на обов`язкову частку, повернення майна у своє володіння, усунення перешкод у користуванні майном. Тільки за відсутності спору про безпосереднє право позивача на Ѕ частину земельної ділянки, він може оскаржити нотаріальні дії в судовому порядку (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 559/2667/13-ц).
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав заяву, у якій просить врахувати висновок Великої Падати Верховного Суду, викладений у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19) та висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 травня 2018 року у справі № 2-3881/12 (провадження № 61-9108св18).
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 грудня 1975 року.
 
Подружжю належав житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Ленінської райради народних депутатів у м. Дніпропетровську 14 листопада 1985 року, право власності на який було зареєстровано у встановленому законом порядку в Дніпропетровському МБТІ 14 листопада 1985 року.
 
З метою приватизації земельної ділянки, на якій розташовано зазначений будинок, ОСОБА_1 надав в управління земельних ресурсів заяву від 01 листопада 1996 року, яку було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В. І. та зареєстровано в реєстрі за № 6918, якою позивач не заперечував проти оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_3 
 
30 вересня 1997 року Дніпропетровською міською Радою народних депутатів на ім`я ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 1344 від 21 серпня 1997 року було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ДПД № 004128, згідно з яким у приватну власність ОСОБА_3 було передано земельну ділянку, площею 0,0595 га, розташовану на території АДРЕСА_1 .
 
14 грудня 2012 року ОСОБА_3 склала заповіт, який було посвідчено державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я. В. та зареєстровано в реєстрі за № 1-1734, яким вона усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б не складалося, усі майнові права та обов`язки, а також ті майнові права та обов`язки, що належатимуть їй на момент смерті, заповіла ОСОБА_2 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
 
Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_1 (чоловік померлої), оскільки на час відкриття спадщини він був непрацездатною особою і мав право на обов`язкову частку у спадщини, та ОСОБА_2 (дочка померлої) як спадкоємець за заповітом.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 , що складений на користь ОСОБА_2 та посвідчений Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 14 грудня 2012 року, залишено без задоволення.
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у встановлений законом строк звернулися до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.
 
16 березня 2017 року державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Тамаря Я. В. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 на 1/12 частину домоволодіння, право власності у встановленому законом порядку зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 19471778, та 1/6 частину земельної ділянки, право власності у встановленому законом порядку зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 19471906, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
16 березня 2017 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Тамаря Я. В. також були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 на 5/12 частин домоволодіння, право власності у встановленому законом порядку зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 19471637, та 5/6 частин земельної ділянки, право власності у встановленому законом порядку зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 19471891, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Згідно статті 22 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент приватизації спірної земельної ділянки) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
 
Відповідно до пункту 1, 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок» (в редакції, чинній на момент приватизації спірної земельної ділянки) сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Забороняється передача у приватну власність земельних ділянок на територіях зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. Установити, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює.
 
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 зроблено висновок, що «відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді».
 
У постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 зроблено висновок, що «відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться».
 
У частині першій статті 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо».
 
Суди встановили, що 16 березня 2017 року Другою Дніпровською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частин спірної земельної ділянки, свідоцтво на цей час дійсне, ніким не оспорюється, позивачем вимоги про визнання його недійсним не було заявлено.
 
За таких обставин, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову.
 
Схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 286/1169/16-ц (провадження № 61-20177св18).
 
Згідно частини другої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржені рішення залишити без змін.
 
Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              В. І. Крат
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков