П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 червня 2020 р.	м. Одеса	Справа № 420/2478/19	
                                                                                                                         
                                                                                                                                Головуючий в І інстанції: Бойко О.Я.
                                                                                        Дата та місце ухвалення рішення: 25.09.2019 р. м. Одеса
          
                  П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

                                                 судді-доповідача – Шеметенко Л.П.
                                                                   судді – Стас Л.В.
                                                                   судді – Турецької І.О.

                                            за участю секретаря – Коваль Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ві Джи Трейд» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ві Джи Трейд» звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС в Одеській області, в якому позивач просив: визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення - рішення від 08.02.2019 року № 0005591401, згідно якого було збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 1696963 грн. та застосовані штрафні санкції у розмірі 424241 грн., від 08.02.2019 року № 0005601401, згідно якого зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у сумі                     2877641 грн., від 08.02.2019 року № 0005551401, згідно якого було збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток у розмірі 2651183 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку у сумі 662796 грн., від 08.02.2019 року № 0005571401, згідно якого зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 8065206 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення ГУ ДФС в Одеській області:
- від 08.02.2019 року № 0005591401, згідно якого було збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 1696963 грн. та застосовані штрафні санкції у розмірі 424241 грн.;
- від 08.02.2019 року № 0005601401, згідно якого зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у сумі 2877641 грн.;
- від 08.02.2019 року № 0005551401, згідно якого було збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток у розмірі 2651183 грн. та застосовані штрафні санкції з цього податку у сумі 662796 грн.;
- від 08.02.2019 року № 0005571401, згідно якого зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 8065206 грн.
Стягнуто з Головного управління ДФС в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ві Джи Трейд» суму витрат на правничу допомогу у розмірі 25000 грн. та судовий збір у розмірі 19210 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.
Представником позивача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Судом першої інстанції встановлено, що в період з 30.11.2018 року по 20.12.2018 року відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Ві Джи Трейд» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 12.06.2017 року по 30.09.2018 року, валютного та іншого законодавства за період з 12.06.2017 року по 30.09.2018 року.
За результатами перевірки відповідач склав акт від 28.12.2018 року № 2928/15-32-14-01/41390714, в якому зафіксував порушення позивачем податкового законодавства, а саме:
1) п. 44.1 ст. 44, п. 44.2 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України, ст. 1, п. 2 ст. 3, п. 1, п. 2 ст. 3, п. 1, п. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», вимог п. 5 П (С)БО 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Мінфіну України від 31.01.2000 року № 20, п. 7, п. 8, п. 9 П(С)БО 9 «Запаси», затвердженого наказом Мінфіну України від 20.10.1999 року № 246, п. 7, п. 10, п. 11 П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Мінфіну України від 31.12.1999 року № 318, в результаті занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму                2651183 грн.;
2) п. 44.1 ст. 44, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1, ст. 134, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України, ст. 1, п. 2 ст. 3, п. 2 ст. 3, п. 1 п. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», вимог п. 5 П(С)БО 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Мінфіну України від 31.01.2000 року № 20.7, п. 8, п. 9 П(С)БО 9 «Запаси», затвердженого наказом Мінфіну України 20.10.1999 року № 246, п. 7, п. 10, п. 11 П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Мінфіну України від 31.12.1999 року № 318, в результаті чого завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму (-8329074) грн.;
3) п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п.п. 201.4, п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 1696963 грн.;
4) п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п.п. 201.4, п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України, від`ємне значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту в періоді, що перевірявся на загальну 2877641 грн.;
5) пп. 141.4.2 п. 141.4 ст. 141 Податкового кодексу України в частині не утримання та не перерахування до бюджету податку за ставкою 13% від суми сплаченого доходу нерезиденту в розмірі чого занижено податок з доходу нерезидента у 2018 році в сумі 150166,22 грн. та в частині несвоєчасної сплати податку з доходів нерезидента за ставкою 2% у 2018 року;
6) пп. 14.1.54, пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, п. 127.1 ст. 127, пп. 162.1.3 п. 162.1 ст. 162,            п. 163.1 ст. 163, пп. 168.1.1, пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, п. 171.2 ст. 171, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України - не утримано та не перераховано податок на доходи фізичних осіб за період, що перевірявся в сумі 2880 грн.;
7) п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Інші перехідні положення», пп. 14.1.54, пп. 14.1.180 п.14.1 ст. 14, п. 127.1 ст. 127, пп. 162.1.3 п. 162.1 ст. 162, п. 163.1 ст. 163, пп. 168.1.1, пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, п. 171.2 ст. 171, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України - не утримано та не перераховано військовий збір за період, що перевірявся в сумі 240,00 грн.;
8) пп. 176.2 ст. 176, п. 119.2 ст. 119 Податкового кодексу України та наказу ДПА України № 1020 від 24.12.2010 року «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого на користь платників податку і сум утриманого з них податку та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого на користь платників податків і сум утриманого з них податку», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2011 року № 46/18784, розрахунки ф. №1-ДФ не вказано суми виплаченого доходу у вигляді орендного платежу ознакою доходу « 106»;
9) встановлені понадлімітні залишки готівки в касі на загальну суму 6440 грн., що є порушенням дотримання вимог п. 2.8 гл. 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року №637.
Не погодившись з висновками акту перевірки, позивач подав заперечення на акт перевірки. 
Згідно відповіді ГУ ДФС в Одеській області від 05.02.2019 року № 1989/10/15-32-14-01-10 висновки акту перевірки залишені в частині податку на прибуток та податку на додану вартість, в частині застосування штрафної санкції за порушення п.п. 141.4.2 п. 141.4 ст. 141 Податкового кодексу України висновки акту перевірки будуть реалізовані після надходження відповіді на запит ГУ ДФС в Одеській області від 31.01.2019 року.
На підставі вказаного акту перевірки відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення:
- № 0005591401 від 08.02.2019 року, яким збільшено позивачу суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 2121204 грн., із них: за податковим зобов`язанням 1696963 грн., за штрафними санкціями 424241 грн.; 
- № 0005601401 від 08.02.2019 року, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 2877641,00 грн.;
- № 0005551401 від 08.02.2019 року, яким збільшено позивачу суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток підприємств на загальну суму 3313979 грн., із них: за податковим зобов`язанням 2651183 грн., за штрафними санкціями 662796 грн.;
- № 0005571401 від 08.02.2019 року, яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 8065206 грн. 
Вирішуючи справу та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що висновок відповідача щодо відсутності реально вчинених господарських операцій та як наслідок визнання відповідачем (самостійно без належних підстав) правовідносин, що склалися між ними, такими, що не спричиняють реального настання правових наслідків безпідставний та не має жодного документального підтвердження.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.
Як вбачається з акта перевірки та поданої апеляційної скарги, підставою для виставлення позивачу оскаржуваних податкових повідомлень – рішень стали господарські операції позивача з ТОВ «Векта-Він» та ТОВ «Агро Зевс».
Відповідно до п.п. 44.1, 44.2 ст. 44 Податкового кодексу України, чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.
Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Платники податку, які відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.
Юридичні особи - платники єдиного податку, які відповідають критеріям, визначеним підпунктом 3 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу, ведуть спрощений бухгалтерський облік доходів та витрат з метою обрахунку об`єкта оподаткування за методикою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
У відповідності до п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 р. 3 «Податок на прибуток приватних підприємств» Податкового кодексу України (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Згідно п.п. 198.1, 198.2, 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Датою збільшення податкового кредиту орендаря (лізингоотримувача) для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об`єкта фінансового лізингу таким орендарем.
Датою віднесення сум до податкового кредиту замовника з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).
Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.
Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 198.6 статті 198 цього Кодексу передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Аналізуючи вимоги Податкового кодексу України, колегія суддів зазначає, що для визнання доходів і витрат для цілей оподаткування податком на прибуток у податковому обліку необхідною умовою є фактичність таких доходів та витрат, а також їх підтвердження первинними документами. 
Так само, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб`єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства. При цьому, сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем та суму бюджетного відшкодування. 
Як встановлено відповідачем та підтверджено під час судового розгляду справи, між позивачем та ТОВ «Векта-Він» був укладений договір про надання транспортних послуг                     від 12.07.2017 року № 8 та додаткові угоди до зазначеного договору (т.1 а.с.230-250, т.2 а.с.1-12).
Підтвердженням факту надання послуг згідно з договором про надання транспортних послуг від 12.07.2017 року № 8 є наявні в матеріалах справи акти прийняття-здачі робіт, товарно-транспортні накладні, податкові накладні, на підставі яких була здійснена оплата за надані послуги (т.2 а.с.156-250, т.3 а.с.1-240, т.4 а.с.1-250, т.5 а.с.1-250, т.6 а.с.1-250, т.7 а.с.1-250, т.8 а.с.1-250, т.9 а.с.1-250, а.с.1-100).
В ході перевірки відповідач вивчав податкові накладні, які є в наявності у підприємства, належним чином оформлені та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, що                п. 201.10 ст. 201 ПК України є безумовною підставою для формування податкового кредиту по ПДВ.
Посилання відповідача, як в ході розгляду справи в суді першої інстанції, так і в поданій апеляційній скарзі на відсутність у позивача ТТН щодо операцій з ТОВ «Векта-Він» спростовуються матеріалами справи.
Що стосується посилань відповідача на те, що вказані ТТН не надавались під час перевірки, про що складений відповідний акт, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно п. 85.6 ст. 85 Податкового кодексу України у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.
Як встановлено судом першої інстанції з пояснень позивача, що не спростовується відповідачем, ані усного, ані письмового запиту про надання копій вищезазначених документів позивач не отримував у присутності платника податків або його законних представників.
Також, за матеріалами справи, акт відмови від надання документів в ході проведення перевірки не складався, ані платнику податків, ані його законному представнику не надався на підпис акт відмови від надання документів. 
В свою чергу, акт відмови № 2927/15-32-14-01/413 складено 28.12.2018 року, тобто, вже після закінчення строку для проведення перевірки та позивач не запрошувався до податкового органу для вчинення підпису акту відмови, хоча за правилами наведених вимог п. 85.6 ст. 85 ПКУ зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником.
Крім того, відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 року, товаротранспортна документація - комплект юридичних документів на підставі яких здійснюється облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку платників податку, а лише встановлюють права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність товарно-транспортних накладних за наявності інших первинних документів (актів виконаних робіт та ін.), які повністю підтверджують факт надання послуг, не вказує, що підприємством допущено порушення податкового законодавства. 
Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що не спростовують самого факту транспортування вантажу та документального підтвердження такої операції й доводи відповідача (які ним наведені і в поданій апеляційній скарзі) про те, що акти прийняття - здачі робіт складались на останню дату календарного місяця, адже акти можуть складатись як в момент здійснення господарської операції, так і після її завершення. 
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що, враховуючи, що згідно з ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійсненні, то і акти прийняття-здачі робіт правомірно складати в періоді їх відображення в облікових регістрах.
Також, суд першої інстанції вірно відхилив доводи відповідача щодо дефектності складених товарно-транспортних накладних з підстав відсутності у них деяких реквізитів, оскільки згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію не є підставою для невизнання господарської операції, за умови що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції та містить відомості про дату складання документа, назву підприємства від імені якого складено документ зміст та обсяг господарської операції тощо.
Що стосується посилань відповідача, як в ході розгляду справи в суді першої інстанції, так і в поданій апеляційній скарзі, на те, що мало місце використання в господарській діяльності послуг перевезення вантажів автомобільним транспортом, джерело походження якого не встановлено, які отримані безоплатно та на думку податкового органу позивач фактично не міг придбати послуги перевезення вантажів автомобільним транспортом у ТОВ «Векта-Він», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі доводи відповідача спростовуються наявною в матеріалах справи довідкою виконавця ТОВ «Векта-Він» № 12/02  від 18.02.2019 року, в якій зазначений перелік транспортних засобів, які рахуються на балансі підприємства в період 2005 по 2018 р.р. (т.1 а.с.228-229).
Також у довідці ТОВ «Векта-Він» зазначено, що підприємство здійснило нарощування бортів кузовів від 0,65 м. до 1,30 м., що дозволяє здійснювати перевезення зернових вантажів в обсягах, які зазначені у товарно-транспортних накладних, при цьому, положення п. 22.5 Правил дорожнього руху щодо дозволених обсягів маси транспортних засобів не порушуються.
Крім того, в матеріалах справи наявні договори оренди вантажних автомобілів № 01-10/2017 від 19.11.2017 року, № 11-11/2015 від 30.11.2015 року, № 11-11/2015 від 30.11.2015 року ТОВ «Векта-Він» з ТОВ «Селищанське», а також технічні паспорти автомобілів (т.2 а.с.17-94).
Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «Агро-Зевс» по придбанню сільськогосподарської продукції, судом першої інстанції встановлено, що позивач в період з 01.07.2018 року по 31.07.2018 року на підставі укладених договорів здійснив господарські операції з придбання товару у ТОВ «Агро-Зевс» (с/г продукції) (т.10 а.с.101).
На підтвердження факту придбання с/г продукції у ТОВ «Агро-Зевс» були оформлені видаткові накладні, податкові накладні, складські документи, була здійснена оплата за придбаний товар, які наявні в матеріалах справи (т.10 а.с.105-250).
Додатково ТОВ «Агро-Зевс» були надані позивачу статутні документи, документи якими підтверджене реальне (законне) джерело походження товару, щодо кількості земельних ділянок для посіву, вирощування кількості врожаю ріпаку, які відображено в первинних документах складених між позивачем та ТОВ «Агро-Зевс».
Позивач зазначив, що перед проведенням господарських операцій позивач з`ясував те, що ТОВ «Агро-Зевс» є виробником сільськогосподарської продукції, має у розпорядженні посівні площі для виробництва сільськогосподарських культур, зокрема насіння ріпаку (копії документів надавались позивачу листом № 01-11 від 01.11.2018 року та до перевірки: статутні документи, витяги із реєстрів, довідка сільської ради, договори суборенди земельних ділянок, звіти про посівні площі, звіти про валові збори). З метою реалізації самостійно виробленого урожаю ріпаку 2018 р. за період з 01.07.2018 р. по 31.07.2018 р. ТОВ «Агро-Зевс» було завезено автомобільним вантажним транспортом насіння ріпаку урожаю 2018 р. на зерновий склад              ТОВ «Вектор Ойл Трейд», що підтверджується договором зберігання № 26 від 06.07.2018 р., ТТН, складськими квитанціями, реєстрами накладних на прийняте зерно, посвідченнями про якість зерна (т.11 а.с.2-176). Після прийняття зерновим складом ТОВ «Вектор Ойл Трейд», насіння ріпаку, було визначено його якість і здійснено його підробку (надано послуги очистки, сушки, активного вентилювання) та доведення товару до показників чинних в Україні стандартів якості.
В акті перевірки не спростовується той факт, що у відповідності з вимогами Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», постанови Кабінету Міністрів України                        від 11.04.2003 р. № 510 «Про забезпечення сертифікації зернових складів на відповідність послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки, запровадження складських документів на зерно», Положення про обіг складських документів на зерно від 27.06.2003 р. № 198, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.07.2003 р. за № 605/7926, зерновим складом ТОВ «Вектор Ойл» складські квитанції були оформленні та зареєстровані ДП «Держреєстри України», про що укладений договір про користування основним реєстром складських документів на зерно та зерна прийнятого на зберігання.
Враховуючи, що ТОВ «Агро-Зевс» необхідно продати самостійно вироблену продукцію, а позивачу необхідно було придбати насіння ріпаку урожаю 2018 р., між ТОВ «Агро-Зевс» та позивачем були укладені договори поставки на умовах EXW «Франко-Елеватор» ТОВ «Вектор Ойл Трейд» вул. Українська, 1А, с. Пеньківка, Шаргородського району, Вінницької області згідно з «ІНКОТЕРМС» у редакції 2010.
Термін «ІНКОТЕРМС» 2010 EXW анг. Eх Works, або Франко завод (…назва місця) - означає, що продавець вважається таким, що виконав свої зобов`язання з постачання, коли він надасть товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві чи в іншому названому місці (наприклад: на заводі, фабриці, складі тощо).
Суд першої інстанції встановив, що позивач не має власних потужностей для зберігання насіння ріпаку, а насіння ТОВ «Агро-Зевс» вже зберігалось на зерновому складі ТОВ «Вектор Ойл Трейд», продукція була переоформлена на позивача, на підставі складського зберігання (копії документів надавались позивачу листом № 01-11 від 01.11.2018 р. та були надані до перевірки: договір № 5 від 04.07.2018 р., посвідчення про якість зерна, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), докази оплати придбаного товару).
Отже, наданим листом № 01-11 від 01.11.2018 р. та наданими до перевірки документами спростовуються висновки акту перевірки в частині взаємовідносин позивача з ТОВ «Агро-Зевс».
Факт збору врожаю ріпаку озимого у 2018 р. із земельної ділянки у с. Василівка площею 432,87 га підтверджується: статистичною звітністю ТОВ «Агро-Зевс», яка прийнята органами Держстату України та не спростована, не визнана недійсною; договором про надання послуг             № 01/07/2018 від 01.07.2018 р., згідно з яким ТОВ «Агро-Зевс» надані послуги по збиранню озимого ріпаку в період з 01.07.2018 р. до 10.07.2018 р.; актами про прийняття-передачі робіт виконаних робіт (послуг), що складені на виконання договору про надання послуг № 01/07/2018 від 01.07.2018 р. та в яких зазначено про виконання робіт комбайнами по збору врожаю ріпаку озимого у с. Висока Піч, с. Василівка, с. Стрибіж Житомирського району Житомирської області; звітами про рух матеріальних цінностей до рахунку 203 за період січень-липень 2018 р., якими підтверджується придбання та списання (використання) дизпалива на техніку у наймі.
Також, з приводу підтвердження транспортування придбаного товару слід зазначити, між позивачем та ТОВ «Агро-Зевс» були укладені договори на умовах EXW «Франко-Елеватор» ТОВ «Вектор Ойл Трейд» вул. Українська, 1А, с. Пеньківка, Шаргородського району, Вінницької області згідно з «ІНКОТЕРМС» у редакції 2010. 
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не повинен мати транспортні документи в підтвердження перевезення товару, податковий кредит по ПДВ по операціям з придбання ріпаку у ТОВ «Агро-Зевс» не залежить від факту транспортування товару, оскільки цей товар вже зберігався на елеваторі ТОВ «Вектор Ойл Трейд», що підтверджено договором зберігання та складськими документами та не спростовано відповідачем.
Що стосується посилань відповідача на наявну у нього податкову інформацію щодо               ТОВ «Агро-Зевс», колегія суддів зазначає, що для висновків акту перевірки про порушення позивачем податкового законодавства, посилання в ньому лише на податкову інформацію щодо контрагента позивача є недостатнім, оскільки без визначення в акті перевірки і дослідження договорів позивача з його контрагентом, які, на думку перевіряючих, не відповідають закону, поставок та інших господарських операцій, умов цих договорів, їх виконання з посиланням на первинні документи, такі висновки не ґрунтуються на законодавстві і не можуть бути підставою для прийняття рішень про донарахування податкових зобов`язань. 
На думку колегії суддів, такого роду обґрунтування, взагалі не припустимі в офіційних документах суб`єктів владних повноважень, на підставі яких приймаються акти індивідуальної дії, на зразок оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, оскільки, по-перше, приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України чітко визначено, що органи державної влади та їх посадові особи можуть діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тобто, роблячи висновок про допущення будь-яким суб`єктом правовідносин порушення діючого законодавства, орган державної влади зобов`язаний чітко встановити склад такого порушення, зазначивши, в якій саме події воно полягає та якими саме фактичними даними (доказами) це підтверджується, та жодним чином не викладати припущення щодо порушення законодавства за відсутності належних доказів на підтвердження їх вчинення. По-друге, суб`єкт владних повноважень повинен бути здатним підтвердити правомірність зроблених ним висновків у законодавчо визначеному порядку.
Крім того, колегія суддів зазначає, що Податковий кодекс України не ставить право на податковий кредит в залежність від обов`язкового підтвердження декларування відповідної суми податкових зобов`язань контрагентом. Податок на додану вартість є непрямим податком і сплачується при придбанні товару (послуги) не безпосередньо до бюджету, а постачальнику товарів (послуг). І лише у такого постачальника товарів (послуг), який у складі вартості проданого товару (послуги) отримав податок на додану вартість, виникають зобов`язання стосовно сплати податку до бюджету. При цьому, покупець товарів (послуг) не може нести відповідальність за постачальника. Відповідно, несплата податку на додану вартість постачальником сама по собі не є підставою для зменшення податкового кредиту зазначеного податку товариству, яке віднесло до податкового кредиту суму податку на додану вартість, сплачену в ціні товару.
Не є обов`язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов`язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку, оскільки відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.
Можливі ж порушення податкового законодавства з боку ТОВ «Агро-Зевс» при здійсненні господарських операцій в ланцюзі постачання з третіми особами для зниження об`єкту оподаткування, доказів чого податковим органом до суду надано не було, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про відсутність фактичного здійснення цим суб`єктом господарювання господарських операцій для позивача та відсутність у позивача, як покупця товару/послуг, права на податковий кредит, а тому не можуть бути підставою для позбавлення позивача права формувати такий податковий кредит по господарських операціях з цим контрагентом. 
Також, колегія суддів зазначає, що у разі, якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, постачальники були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями та їх постачальниками, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, позивач та ТОВ «Агро-Зевс» на момент укладання та виконання спірних операцій були зареєстровані в ЄДР, знаходились на податкову обліку в ДПІ, мали свідоцтва платника податку на додану вартість, що не заперечується відповідачем, а також відображено в акті оскаржуваної перевірки.
Щодо зазначення відповідачем про наявність досудових розслідувань кримінальних проваджень, де фігурує ТОВ «Агро-Зевс», колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Проте, відповідач жодного документу, що підтверджує існування обвинувального вироку суду щодо позивача та/або його контрагента, що набрав законної сили, не надав. 
Також, будь-яких доказів того, що позивач діяв без реальної господарської мети отримання прибутку, або з наміром штучного заниження бази оподаткування з податку на додану вартість, відповідач до суду не надав. 
Ним також не надано доказів визнання господарських договорів між позивачем та його контрагентом недійсними або фіктивними, притягнення посадових осіб господарюючих суб`єктів до відповідальності за порушення законних правил ведення підприємницької діяльності.
На підставі наведеного у сукупності, враховуючи надану позивачем первинно-бухгалтерську документацію щодо операцій з його контрагентом, з огляду на те, що усі доводи відповідача, що наведені ним в акті оскаржуваної перевірки, в обґрунтування правомірності винесення податкових повідомлень - рішень та відповідно в обґрунтування висновків про безпідставність формування позивачем податкового кредиту та показників податкової звітності з податку на прибуток за перевіряємий період спростовані матеріалами справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заявленого позову та скасування оскаржуваних податкових повідомлень – рішень. 
Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін. 
Також, з відповідача підлягає стягненню несплачена ним сума судового збору за подання апеляційної скарги, сплата якої відстрочена за ухвалою суду апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 240, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року – залишити без змін.
Стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області (код ЄДРПОУ 39398646) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача – Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA908999980313111256000026001; код класифікації доходів бюджету - 22030106) несплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 28815 (двадцять вісім тисяч вісімсот п`ятнадцять) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 12.06.2020 р.

        Суддя-доповідач:                                                                      Л.П. Шеметенко

         Суддя:                                                                                        Л.В. Стас  

         Суддя:                                                                                        І.О. Турецька