Номер провадження: 22-ц/813/2000/20 
Номер справи місцевого суду: 521/6067/19
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 521/6067/19

Номер провадження: 22-ц/813/2000/20

Одеській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи: 
- позивач –  ОСОБА_1 ,
    - відповідач –  Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», 

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про захист прав споживачів шляхом встановлення факту, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою адвоката Чорнуцького Вадима Петровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Малиновського районного суду міста Одеси ухвалене у складі судді Сегеди О.М. 09 вересня 2019 року, 
встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, остаточно просить: 1) захистити його права як споживача, шляхом встановлення факту відсутності у нього боргу з оплати послуг водопостачання та водовідведення за період з 01 червня 2009 року по 01 серпня 2014 року у розмірі 2244, 13 грн., за особовим рахунком № НОМЕР_1 , перед ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», як виконавця послуг з водопостачання та водовідведення; 2) захистити його права як споживача, шляхом зобов`язання ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» провести перерахунок водопостачання та водовідведення, з урахуванням відсутності боргу у сумі 2244, 13 грн. за період – з 01 червня 2009 року по 01 серпня 2014 року; 3) стягнути з ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» на його користь 16112,48 грн. в порядку відшкодування матеріальної шкоди та 5000,00 грн. моральної шкоди.
ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що йому на праві власності належить житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що послуги з водопостачання за зазначеною адресою надає ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» на підставі договору на послуги водопостачання та водовідведення від 31 березня 2014 року №4033/1-630, укладеного між ним та відповідачем. Крім того, на його ім`я відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Стверджує, що нарахування за спожиту воду йому нараховуються з 29 серпня 2001 року згідно показів приладу обліку, в період з 29 серпня 2001 року по 17 червня 2009 року споживання води фіксувалось за лічильником марки КВБ № НОМЕР_2 , середній рівень споживання складав 9,7 м. куб. на місяць. У період з 24 червня 2009 року по 15 липня 2013 року на ньому споживання води позивачем фіксувалось лічильником Sensus-2.5 № НОМЕР_3 , середній рівень споживання води складав 26, 1 м. куб. на місяць.
На думку позивача, така ситуація склалась через те, що незадовго до повірки влітку 2013 року, лічильник вийшов з ладу та невірно показав обсяг спожитої води, помилка могла виникнути лише між останнім контролем працівниками відповідача його показів у травні-червні 2013 року та демонтажем лічильника 15 липня 2013 року.
Зазначив, що про свою незгоду з показами лічильника станом на 15 липня 2013 року він неодноразово заявляв відповідачу, однак його пояснення до уваги так і не були взяті. Той самий лічильник йому знову було встановлено 19 грудня 2013 року з показами 1290 м. куб., й він враховував споживання води до його заміни 15 січня 2016 року з показами 1554 м. куб., середнє споживання води складало близько 10, 56 м. куб. на місяць.
Вказав, що не дивлячись на очевидні проблеми з лічильником Sensus-2.5 № НОМЕР_3 , відповідач, з 2013 року по теперішній час систематично висуває вимоги позивачу про погашення заборгованості у сумі 2185,35 грн., з якою позивач не погоджується(а. с. 1 – 2 зворотна сторона, 84 – 85 зворотна сторона).
Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 11 квітня 2019 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а. с. 68 - 69).
Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 26 червня 2019 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а. с. 111 - 112).
У судовому засіданні суду першої інстанції позивач та його представник – адвокат Чорнуцький В.П. підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити за вказаних у позові підстав.
Представник відповідача – ОСОБА_2 , діюча на підставі довіреності від 27 березня 2019 року, в судовому засіданні суду першої інстанції позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову. 
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2019 року в задоволенні вищенаведеного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що чинним законодавством не передбачено такого способу захисту як встановлення факту відсутності заборгованості та зобов`язання провести перерахунок заборгованості з урахуванням відсутності боргу, оскільки нарахування оплати послуг водопостачання та водовідведення є виключною компетенцією відповідача, а отже суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог (а. с. 136 – 143).
В апеляційній скарзі адвокат Чорнуцький В.П., діючий від імені ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення вищевказаних позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги є відображенням доводів викладених у вищевказаному позові. В апеляційній скарзі відсутні доводи щодо незаконності, необґрунтованості саме висновку суду першої інстанції щодо безпідставності вимог позову з огляду на їх недоведеність.
ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» згідно наявного у справі повідомлення про вручення поштового відправлення отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги. Правом надання відзиву скористалася. 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.
Вказує на те, що між відповідачем та позивачем був укладений договір на послуги водопостачання та водовідведення №4033/1-630 від 31 березня 2014 року та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_3 (а. с. 73 - 75, 78).
Зазначає про те, що нарахування за послуги водопостачання за вказаним особовим рахунком здійснювалось з 29 серпня 2001 року згідно показаннями приладу обліку води, на вказаному особовому рахунку зареєстровані три особи, площа поливу складає 182 кв. м.. У зв`язку із черговою повіркою лічильника КВБ №04201, 17 червня 2009 року демонтований та 24 червня 2009 року був встановлений новий лічильник Sensus-2.5 № НОМЕР_3 з показаннями 0 куб. м., та у зв`язку із черговою повіркою лічильника за заявою споживача, 15 липня 2013 року був складений акт демонтажу № НОМЕР_4 з показаннями 1283 куб. м..
Оскільки показання обліку води після повірки з червня 2009 року до часу складання акту №6248 від 15 липня 2013 року споживачем не надавалися, а доступ до засобу обліку води представники відповідача не мали, то було проведено нарахування за послуги водоспоживання пропорційно за період роботи лічильника з 24 червня 2009 року по 19 грудня 2013 року, з підстав чого середній рівень споживання за 4 роки склав 26, 7 куб. м..
Стверджує, що заборгованість за послуги водопостачання за період з 24 червня 2009 року по 19 грудня 2013 року виникла у зв`язку з оплатою послуг водоспоживання не в повному обсязі, станом на квітень 2019 року на особовому рахунку № НОМЕР_1 , з урахуванням оплати від 12 квітня 2019 року, існує заборгованість у розмірі 1938, 51 грн..
Посилається на те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження спричинення йому шкоди відповідачем, порушення його прав як споживача.
Відповідно частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до статті 274 ЦПК України дана справа відноситься до категорії малозначних.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Згідно зі статтею 369 ЦПК України справу розглянуто без виклику її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне. 
Частиною 3 статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за нарахованою пенею, штрафам сторонами не оскаржується, а тому законність та обґрунтованість рішення в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Згідно з положеннями частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 
Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні вимог позову. Вважає, що на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів суд вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищевказаного висновку про неможливість задоволення позовних вимог з огляду на їх незаконність. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 15, 16, 901 ЦК України, ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») та процесуального (ст. ст. 76, 77, 79, 80, 81, 263, 264 ЦПК України) права.
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування від 21 травня 1999 року (а. с. 48).
Право власності ОСОБА_1 на вищевказаний будинок було зареєстровано в ОМБТІ та РОН 10 вересня 1999 року під №7909-стор. 188 – кн. 123 (а .с. 48 – 48 зворотна сторона).
Позивач є споживачем послуг ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» за адресою: АДРЕСА_1 .
31 березня 2014 року між позивачем та відповідачем укладений договір на послуги водопостачання та водовідведення №4033/1-630 від 31 березня 2014 року та відкритий на ім`я позивача особовий рахунок № НОМЕР_1 (а. с. 122 - 123).
Отже, між сторонами існують договірні відносини, права та обов`язки яких визначені укладеним між ними договором №4033/1-630 від 31 березня 2014 року про користування послугами водопостачання та водовідведення.
Нарахування по особовому рахунку № НОМЕР_1 здійснювались з 2001 року, що підтверджується розрахунком заборгованості (а. с. 76).
Судом встановлено та сторонами не заперечується, що в період з 29 серпня 2001 року по 17 червня 2009 року споживання води фіксувалось за лічильником марки КВБ № НОМЕР_2 (а. с. 4).
З матеріалів справи вбачається, що у 2015 році, протягом 2018-2019 років, позивач неодноразово звертався до ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» із листами та заявами щодо незгоди з показами лічильника, звертався також до Відділу НКРЕКП у Одеській області (а. с. 7 - 9, 14 - 19, 21 - 24, 26, 31, 33 - 34, 37).
Зі змісту листів ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» та Відділу НКРЕКП у Одеській області вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 . Генерала Доватора, 2 в м. Одесі відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ОСОБА_1 та укладено договір на послуги водопостачання і водовідведення від 31 березня 2014 року №4033/1-630. 
Нарахування за послуги водопостачання по особовому рахунку здійснюються з 29 серпня 2001 року згідно показанням приладу обліку води. На вказаному особовому рахунку зареєстровані три особи, площа поливу складає 182 кв. м.. Лічильник марки КВБ № НОМЕР_2 за даною адресою встановлений, згідно акту опломбовування №739 від 29 серпня 2001 року з показаннями 8 м. куб. Чергову повірку проходив у 2005 році.
У зв`язку з черговою повіркою за заявою (вх. №11767 від 15 червня 2009 року) лічильник КВБ №04201 демонтований 17 червня 2009 року (акт №8810) з показаннями 1041 м. куб. (у робочому стані) та 24 червня 2009 року встановлений новий лічильник Sensus-2.5 № НОМЕР_3  з показаннями 0 м. куб., акт опломбовування №8826.
Станом на 24 червня 2009 року на особовому рахунку № НОМЕР_1 , з врахуванням оплати від 15 травня 2009 року на суму 100,00 грн., заборгованість відсутня.
У зв`язку з черговою повіркою за заявою ОСОБА_1 (вх. № 10971 від 04 липня 2013 року) для зняття пломби з подальшою повіркою лічильника Sensus-2.5 №0293393, 15 липня 2013 року був складений акт демонтажу № НОМЕР_4 з показаннями 1283 м. куб., та 19 грудня 2013 року, після повірки лічильник Sensus-2.5 № НОМЕР_3 визнано повірителем придатним до експлуатації (печатка у паспорті), знову встановлено та опломбовано (акт №11695 від 19 грудня 2013 року) з показаннями 1290 м. куб..
Відомості щодо скарг на роботу лічильника за період з моменту установки лічильника 24 червня 2009 року до заміни 15 липня 2013 року в матеріалах справи відсутні.
Зазначено, що при вводі даних виявлено невідповідність показників лічильника переданих і оплачених ОСОБА_1 – 215 м. куб. та в акті демонтажу - 1283 м. куб..
На підставі акту, який не був оскаржений позивачем, було проведено нарахування за послуги водоспоживання, згідно показань лічильника вказаних у акті, пропорційно за період роботи лічильника (з 24 червня 2009 року по 19 грудня 2013 року), про що останнього було повідомлено у листі від 24 липня 2014 року №239/7/07. 
Станом на 30 червня 2014 року, після перерахунку, при показань лічильника 1332 м. куб., заборгованість склала 2183,35 грн..
Згідно заяви ОСОБА_1 до колл-центру (№41388 від 13 січня 2016 року), у зв`язку з пошкодженням скла на лічильнику, 15 січня 2016 року представником управління «Водозбут» знята пломба з штуцерного з`єднання лічильника Sensus-2.5 № НОМЕР_3 з показаннями 1554 м. куб., для подальшої заміни.
Відповідно до заяви ОСОБА_1 до колл-центру (№44203 від 25 січня 2016 року), після заміни лічильника, представником управління «Водозбут» 26 січня 2016 року опломбоване штуцерне з`єднання лічильника марки MNK-UA 20/190 № НОМЕР_5 з показаннями 0 м. куб..
Станом на 01 липня 2018 року, 01 серпня 2018 року, 01 вересня 2018 року, 23 листопада 2018 року, на 01 лютого 2019 року на особовому рахунку № НОМЕР_1 існувала заборгованість.
Вказано, що заборгованість за послуги водопостачання виникла за період з 24 червня 2009 року по 19 грудня 2013 року у зв`язку з оплатою за послуги не в повному обсязі.
У листах зазначено, що підстави для здійснення перерахунку за особовим рахунком позивача відсутні (а. с. 4 - 6, 11 - 12, 25, 26 - 27, 28 - 30).
Встановлено, що 13 жовтня 2014 року Малиновським районним судом м. Одеси було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» заборгованості в сумі 2244, 13 грн. та судового збору у розмірі 121, 80 грн. (а. с. 43).
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2015 року судовий наказ Малиновським районним судом м. Одеси від 13 жовтня 2014 року був скасований (а. с. 39 - 40).
Між сторонами виникли правовідносини щодо захисту прав споживача – ОСОБА_1 шляхом встановлення факту, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до частин першої, другої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.
За приписами частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень статті 77 ЦПК України.
За приписами частини 1 статті 77 ЦПК України, частини 1 статті 79 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
За правилами частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на несправність вищевказаного лічильника, починаючи з 2013 року, не знайшли свого відображення в матеріалах справи, а отже є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що цей лічильник проходив повірку і даних про його несправність не встановлено.
Крім того апеляційний суд звертає увагу на відсутність в матеріалах справи відомостей щодо оскарження акту про нарахування заборгованості за послуги водоспоживання, згідно показань лічильника вказаних у акті, пропорційно за період роботи лічильника (з 24 червня 2009 року по 19 грудня 2013 року), яка станом на 30 червня 2014 року, після перерахунку, при показаннях лічильника 1332 м. куб., склала 2183,35 грн..
При цьому, як встановлено судом, позивач періодично проводить оплату за послуги водопостачання та водовідведення.
Матеріали справи не містять достатніх, належних та достовірних доказів, у розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, які підтверджують порушення відповідачем прав позивача, як споживача послуг з водопостачання та водовідведення.
Отже, доводи апеляційної скарги є безпідставними, а тому її треба залишити без задоволеня.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Чорнуцького В.П., діючого від імені ОСОБА_1 ,у суду апеляційної інстанції відсутні. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, 
постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Чорнуцького Вадима Петровича, діючого від імені ОСОБА_1 ,– залишити без задоволення.
РішенняМалиновського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2019 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе