Справа № 344/1681/20 
Провадження № 22-ц/4808/480/20 
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                                Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.
за участю секретаря        Петріва Д.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду, постановлену суддею Ковалюк І.П. 4 лютого 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,
в с т а н о в и в:
03.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив провести поділ майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності на 1/2 частину даної квартири.
Того ж дня позивач подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири.
В обґрунтування даної заяви зазначив, що вказана квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, придбана ними спільно, однак зареєстрована на відповідача.
Вважає, що відповідач під час судового розгляду справи матиме можливість вжити заходів щодо відчуження цієї квартири без згоди позивача на користь третіх осіб, що може утруднити та зробити неможливим виконання рішення суду. Так, відповідачем станом на даний час уже відчужено ряд спільного майна, зокрема меблів та техніки.
Вказує також, що ним раніше подавався позов до суду до відповідача про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, справу було призначено до розгляду та ухвалою від 04.09.2019 року на спірну квартиру була накладена заборона відчуження (справа №344/15784/19), однак відповідач вмовила його залишити даний позов без розгляду, про що судом 02.12.2019 року була постановлена відповідна ухвала. Згодом відповідач сама подала позов до суду про розірвання шлюбу.
Зазначає, що наразі відповідач знаходиться на території України та матиме змогу відчужити дану квартиру.
Просить заяву задовольнити.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 4 лютого 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Вважає дану, що ухвалу суду постановлено з порушенням норм процесуального права.
Зазначає, що висновки суду про те, що позивачем не підтверджено жодними доказами того, що відповідачем будуть вчинятись дії, спрямовані на відчуження спірної квартири, не ґрунтуються на законі та обставинах справи, оскільки до заяви про забезпечення позову надавалась інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на відповідача, докази, що відповідач подала позов про розірвання шлюбу та копія ухвали від 4 вересня 2019 року у справі №344/15784/19 про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Вказує, що між сторонами існує реальний спір про поділ спільного майна подружжя, предметом якого є визначення прав на спільне сумісне майно позивача та відповідача, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка придбана спільно, але зареєстрована на відповідача.
З огляду на вищенаведене є підстави вважати, що спірна квартира без згоди позивача може бути відчужена на користь третіх осіб, а тому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим рішення суду.
Крім того на сьогоднішній день відповідачем вже відчужено спільне майно, а саме меблі та техніку, гроші після відчуження яких відповідач позивачу не надала.
Зазначає також, що у спорі між тими ж сторонами щодо поділу майна подружжя судом уже було накладено заборону на відчуження спірної квартири, однак цей позов залишено без розгляду.
Вказує, що накладення арешту або заборона відчуження майна є тимчасовим заходом і направлена на збереження обсягу майна, яке підлягає поділу між сторонами. Ці заходи забезпечення позову застосовані для гарантування виконання можливого рішення суду.
А з огляду на те, що на даний час відповідач знаходиться на території України, існує реальна загроза відчуження нею даної квартири.
Тому просив скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду від 04.02.2020 року, заяву направити для продовження до суду першої інстанції.
Сторони в засідання апеляційного суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у забезпеченні позову.
Судом встановлено, що в провадженні Івано-Франківського міського суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що сторони по справі ОСОБА_1 , який є громадянином Латвії, та ОСОБА_3 – громадянка України, перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01.07.2016 року. У період шлюбу ними було придбане нерухоме майно – квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за відповідачем. Оціночна вартість 1/2 частки даної квартири становить 250000,00 грн. Дійти згоди щодо розподілу вказаного майна сторони не можуть. Тому позивач просив суд провести поділ майна подружжя, визнавши за ним право власності на 1/2 частину даної квартири (а.с. 3-5).
Таким чином предметом позову у даній справі є поділ майна подружжя, предметом спору - визначення прав на спільне сумісне майно подружжя, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .
У поданій 03.02.2020 року заяві про забезпечення позову позивач просив накласти арешт на дану квартиру та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо неї, оскільки вважає, що відповідачем може бути відчужено дане майно, що призведе до порушення його прав.
Відмовляючи у задоволенні вказаної заяви, суд першої інстанції виходив з недоведеності необхідності застосування заходу забезпечення позову (а.с. 1).
Однак апеляційний суд не може погодитися із такими висновками з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Перелік видів забезпечення позову визначений у ч. 1 ст. 150 ЦПК України. Зокрема, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
За змістом ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Отже, за змістом вищезазначених норм закону забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання чи невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушення в зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» у постанові №9 від 22.12.2006 року роз`яснив, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі (п. 1). Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п. 4).
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові №6-605цс16 від 25.05.2016 року, забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №197502767 від 24.01.2020 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить однокімнатна квартира загальною площею 58 кв.м., житловою площею 17,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), що буде створене в майбутньому, серія та номер 21-7/3 від 04.11.2013 року, Акт приймання-передачі №б/н від 16.06.2017 року. Дата державної реєстрації права власності – 20.11.2017 року (а.с. 19).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04.09.2019 року по справі №344/15784/19 (провадження №2/344/3932/19) було частково задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Заборонено ОСОБА_3 відчужувати квартиру  АДРЕСА_1 (а.с. 20).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 02.12.2019 року по справі №344/15784/19 (провадження №2/344/3932/19) позов залишено без розгляду (а.с. 9).
14.01.2019 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (а.с. 21).
З огляду на викладене, з урахуванням доводів заявника, предмету позовної вимоги, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів може призвести до того, що у разі якщо відповідач розпорядиться спірним майном, це ускладнить або зробить неможливим виконання можливого рішення суду.
Однак, суд вважає, що обраний вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту є неспівмірним із заявленими позивачем вимогами.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Відтак при обранні заходів забезпечення позову суд повинен також враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідача.
Обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно порушує права відповідача на користування квартирою, власником якої на даний час вона є.
За результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
З урахуванням обставин справи апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про застосування заходу забезпечення позову у вигляді заборони відчуження спірної квартири.
При цьому, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, і можуть бути скасовані у випадку визнання позовних вимог необґрунтованими. Також апеляційний суд зауважує, що підстав вважати, що накладення заборони на відчуження спірної квартири до вирішення позову по суті порушить законні інтереси відповідача, немає.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 4 лютого 2020 року скасувати.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.
Заборонити відчужувати у будь-який спосіб квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58 кв.м, житловою площею 17,8 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
В задоволенні решти вимог заяви відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                       Л.В. Ясеновенко